Справа № 161/6330/24 	Головуючий у 1 інстанції: Ковтуненко В. В. 	
Провадження № 22-ц/802/471/25  	  Доповідач: Осіпук В. В.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
15 квітня 2025 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Осіпука В. В.,
суддів - Федонюк С. Ю., Шевчук Л. Я.,
з участю секретаря судового засідання Губарик К. А.,
представника відповідача ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області до ОСОБА_2 про стягнення відшкодування за невиконання договору оренди, та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області про визнання права власності, визнання права на оренду та зобов`язання вчинити дії, за апеляційною скаргою представника відповідача за первісним позовом ОСОБА_2 – Терлецького Олександра Миколайовича на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 серпня 2024 року,
                                        В С Т А Н О В И В:
У березні 2024 року Чорноморська міська рада Одеського району Одеської області звернулась до суду із зазначеним позовом.
Посилалась на те, що 05 травня 2020 року відповідач ОСОБА_2 придбала на електронних торгах заставлене виконавчою службою майно, яке належало на праві власності ТОВ «Українські напівфабрикати», а саме: будівлю контрольно-перепускного пункту № 1, загальною площею 67,4 кв.м., паркан із залізобетонних плит (495 штук), що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , на земельній ділянці площею 9,8998 га, кадастровий номер 5110800000:02:034:0002, яка належить Чорноморській міській раді Одеського району Одеської області. 
Крім того позивач зазначав, що право власності на вищевказане придбане нерухоме майно ОСОБА_2 не зареєструвала та не уклала договір оренди земельної ділянки, на якій розташоване це нерухоме майно, хоча їй неодноразово надсилались відповідні пропозиції щодо укладення даного договору.
Враховуючи наведене, Чорноморська міська рада Одеського району Одеської області просила суд стягнути з відповідача ОСОБА_2 безпідставно збережені кошти за користування земельною ділянкою площею 9,8998 га, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки 5110800000:02:034:0002 за період з 01 січня 2021 року по 29 лютого 2024 року у розмірі 7 869 575 грн 68 коп.
У травні 2024 року відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 подала до суду зустрічний позов до Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області, в якому просила суд:
- визнати за нею право власності на будівлю контрольно-перепускного пункту № 1, загальною площею 67,4 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 193605451108), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;
- визнати за нею право оренди на частину земельної ділянки з кадастровим номером 5110800000:02:034:0002 площею 0,6264 га з моменту набуття права власності на будівлю контрольно-перепускного пункту № 1, загальною площею 67,4 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 193605451108) на підставі рішення суду, строком дії права оренди до 10 грудня 2062 року та орендною платою у трикратному розмірі земельного податку від нормативно-грошової оцінки цієї частини земельної ділянки за відповідний календарний рік;
- зобов`язати Чорноморську міську раду Одеського району Одеської області поділити земельну ділянку з кадастровим номером 5110800000:02:034:0002, виділивши їй в оренду частину земельної ділянки з кадастровим номером 5110800000:02:034:0002 площею 0,6264 га для обслуговування будівлі контрольно-перепускного пункту № 1, загальною площею 67.4 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
На стадії підготовчого провадження відповідач за первісним позовом ОСОБА_2   подала до суду зістрічний позов.  Свої позовні вимоги ОСОБА_2 обґрунтовувала тим, що вона на електронних торгах, які відбулися 05 травня 2020 року, придбала нерухоме майно: будівлю контрольно-пропускного пункту № 1, загальною площею – 67,4 кв. м.; поркан із 495 залізобетонних плит, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Грошові кошти за реалізоване майно в сумі 531096 грн 16 коп. надійшли на рахунок Чорноморської міської ради Одеського району, Одеської області 08 липня 2020 року, акт приймання-передачі нерухомого майна складено 27 жовтня 2023 року.
Однак постановою приватного нотаріуса Перчеклій І. М. Одеського районного територіального округу Одеської області від 04 грудня 2023 року їй у видачі свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів на будівлю контрольно-пропускного пункту № 1 та паркан із залізобетонних плит було відмовлено, а тому належним способом захисту свого порушеного права вважає визнання за нею права власності на це нерухоме майно.
Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 червня 2024 року зустрічний позов ОСОБА_2 до Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області про визнання права власності, визнання права на оренду та зобов`язання вчинити дії було прийнято до спільного розгляду з первісним позовом Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області до ОСОБА_2 про стягнення відшкодування за невиконання договору оренди.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 серпня 2024 року первісний позов було задоволено. 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області 7869575 грн 68 коп. безпідставно збережених коштів за користування земельною ділянкою площею 9,8998 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер земельної ділянки 5110800000:02:034:0002, за період з 01 січня 2021 року по 29 лютого 2024 року.
У задоволенні зустрічного позову відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 118043 грн 64 коп.
У поданій на рішення суду першої інстанції апеляційній скарзі представник відповідача за первісним позовом ОСОБА_2 – ОСОБА_1 , посилаючись на його незаконність і необґрунтованість, просив це рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні первісного позову відмовити, а зустрічний позов його довірителя задовольнити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, порушив норми процесуального права, неповно з`ясував обставини справи та дав невірну правову оцінку зібраним доказам і як наслідок безпідставно задовольнив первісний позов та відмовив у задоволенні зустрічного позову.
Відзив на апеляційну скаргу не подавався.
Заслухавши пояснення представника відповідача за первісним позовом, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.
Задовольняючи первісний позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання власником земельної ділянки доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними, відповідач за первісним позовом як фактичний користувач земельної ділянки, що без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберегла у себе кошти, які мала заплатити за користування землею, на підставі частини першої статті 1212 ЦК України, зобов`язана повернути власнику земельної ділянки. Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції вважав, що позивач за зустрічним позовом не довела належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилалася у ньому.
Такі висновки суду є правильними.
Встановлено, що 10 грудня 2013 року між Іллічівською міською радою Одеського району Одеської області (на даний час – Чорноморська міська рада Одеського району Одеської області) та ТОВ «Українські напівфабрикати» було укладено договір оренди земельної ділянки площею 9,8998 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 5110800000:02:034:0002.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 07 жовтня 2019 року по справі № 916/2107/19 за позовом Чорноморської міської ради Одеської області до ТОВ «Українські напівфабрикати», із-за неоплати орендної плати за користування земельною ділянкою, було розірвано договір оренди та стягнуто на користь орендодавця заборгованість з орендаря, яка виникла за цим договором.
На підставі цього рішення господарського суду Чорноморським міським відділом ДВС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) було відкрито виконавче провадження та реалізовано майно боржника ТОВ «Українські напівфабрикати» на публічних електронних торгах.
05 травня 2020 року відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 на публічних електронних торгах, організованих ДП «Сетам», придбала будівлю контрольно-перепускного пункту № 1, загальною площею 67,4 кв. м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та паркан із залізобетонних плит в кількості 495 штук, що підтверджується протоколом проведення електронних торгів № 481235 від 05 травня 2020 року. 
З наявної в матеріалах справи копії інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 15 грудня 2020 року № 237056099, вбачається, що ОСОБА_2 не зареєструвала своє право власності на придбане на електронних торгах нею вищезазначене нерухоме майно.
Крім того у вказаній довідці зазначено, що будівля контрольно-перепускного пункту № 1, загальною площею 67,4 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , знаходиться на земельній ділянці площею 9,9 га, кадастровий номер 5110800000:02:034:0002, яка перебуває у комунальній власності Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області.
З копії витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-5115555142020 від 26 листопада 2020 року слідує, що ця земельна ділянка є сформованою, має кадастровий номер 5110800000:02:034:0002, визначені межі та площу 9,8998 га, а ї форма власності - комунальна.
Також встановлено, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 31 травня 2023 року, залишеним без змін постановою Волинського апеляційного суду від 04 жовтня 2023 року, в цивільній справі № 501/1422/21  було задоволено позов Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області та стягнуто з ОСОБА_2 1448752 грн 22 коп. безпідставно збережених коштів за період з користування земельною ділянкою площею 9,8998 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки 5110800000:02:034:002 з 05 травня до 31 грудня 2020 року. Постановою Верховного Суду від 03 червня 2024 року вказані рішення місцевого суду та постанову апеляційного суду залишено без змін.
Згідно наявної в матеріалах справи копії витягу із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 27 листопада 2020 року, відомості з якого є обов`язковими при визначенні орендної плати, нормативна грошова оцінка земельної ділянки з кадастровим номером 5110800000:02:034:0002 площею 9,8998 га становить 73 138 968 грн 83 коп.
Відповідно до приєднаної до матеріалів справи копії розрахунку, Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області розмір орендної плати за період користування відповідачем за первісним позовом ОСОБА_2 вищезазначеною земельною ділянкою з 01 січня 2021 року по 29 лютого 2024 року становить 7 869 575 грн 68 коп.
Статтею 14 Конституції України визначено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Згідно зі ст. 80 ЗК України суб`єктами права власності на землю є: 
а) громадяни та юридичні особи – на землі приватної власності; 
б) територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, – на землі комунальної власності; 
в) держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, – на землі державної власності.
Частиною другою статті 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, а також застосування передбачених законом способів захисту прав.
Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. 
Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.
У главах 82 і 83 ЦК України визначено, що для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних – приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності у деліктних зобов`язаннях. Водночас для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.
Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути лише майно, яке безпідставно набув (зберіг), або вартість цього майна.
До моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними.
Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг (заощадив) у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути такі кошти власникові земельної ділянки на підставі положень частини першої статті 1212 ЦК України.
Даний правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року в справі № 629/4628/16-ц (провадження № 14-77цс18) та від 20 вересня 2018 року в справі № 925/230/17 (провадження № 12-188гс18), постанова Верховного Суду від 03 червня 2024 року у справі № 501/1422/21.
Статтею 206 ЗК України визначено, що використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.
Правові підстави користування земельною ділянкою комунальної власності за змістом глави 15 ЗК України реалізується через право постійного користування або право оренди.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оренду землі» право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.
Відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі (ст. 2 Закону України «Про оренду землі»).
Згідно зі ст. ст. 122–124 ЗК України міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.
Особи, які отримують земельну ділянку комунальної власності в користування за договором оренди (договором купівлі-продажу права оренди), зобов`язані сплачувати за неї орендну плату. 
Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оренду землі» орендна плата за землю – це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди.
Земельним Кодексом України регламентовано перехід прав на земельну ділянку, пов`язаний з переходом права на будинок, будівлю або споруду. 
Відповідно до частин першої, другої статті 120 ЗК України (у редакції, чинній на час набуття відповідачем за первісним позовом права власності на нежитлову будівлю, розташовану на спірній земельній ділянці) до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначено, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то в разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.
Аналіз зазначених норм дає підстави вважати, що до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права на земельну ділянку, на якій розташований цей об`єкт, ураховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, особа яка придбала такий об`єкт стає фактичним користувачем тієї земельної ділянки, на якій такий об`єкт нерухомого майна розташований, а відносини з фактичного користування земельною ділянкою без оформлення прав на цю ділянку (без укладення договору оренди тощо) та недоотримання її власником доходів у виді орендної плати є за своїм змістом кондикційними.
Вказані норми закону свідчать про те, що з дня набуття права власності на об`єкт нерухомого майна власник цього майна стає фактичним користувачем земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, а тому саме із цієї дати у власника об`єкта нерухомого майна виникає обов`язок сплати за користування земельною ділянкою, на якій таке майно розташовано. При цьому до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права на земельну ділянку, на якій розташований цей об`єкт, такі кошти є безпідставно збереженими.
Враховуючи вищенаведене, відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 із дня набуття права власності на об`єкт нерухомого майна, як власник такого майна стала фактичним користувачем земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, і з цієї дати в останньої виник обов`язок належно оформити правовідносини щодо користування земельною ділянкою (укласти відповідний договір та оформити речові права на земельну ділянку), а також обов`язок сплачувати орендну плату за користування земельною ділянкою, на якій розміщено майно.
Отже, на думку колегії суддів, суд першої інстанції вирішуючи даний спір, вірно вважав доведеним факт користування ОСОБА_2 спірною  земельною ділянкою площею 9,8998 га, кадастровий номер: 5110800000:02:034:0002, а також обґрунтованим здійснений Чорноморською міською радою Одеської області розрахунок розміру безпідставно збережених коштів у виді орендної плати в сумі 7 869 575 грн 68 коп. за період з 01 січня 2021 року по 29 лютого 2024 року, який підлягає стягненню з відповідача за первісним позовом.
Також, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про безпідставність та необґрунтованість вимог, заявлених ОСОБА_2 в зустрічному позові. Зокрема, щодо безпідставності вимоги останньої про визнання за нею права власності на будівлю контрольно-перепускного пункту № 1, загальною площею 67,4 кв.м, враховуючи, що факт набуття саме ОСОБА_2 права власності на дане нерухоме майно шляхом придбання його на публічних електронних торгах підтверджується протоколом проведення електронних торгів № 481235 і ніким не оспорюється.
Колегія суддів також вважає, що місцевий суд підставно відмовив і у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 щодо визнання за нею права оренди на частину земельної ділянки з кадастровим номером 5110800000:02:034:0002 площею 0,6264 га та зобов`язання Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області поділити земельну ділянку з кадастровим номером 5110800000:02:034:0002, виділивши їй в оренду частину земельної ділянки з кадастровим номером 5110800000:02:034:0002 площею 0,6264 га, так як відповідно до наявних в матеріалах справи письмових доказів, а саме: витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 15 грудня 2020 року № 237056099 та з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 26 листопада 2020 року № НВ-5115555142020 земельна ділянка, на якій розташоване придбане з прилюдних торгів нерухоме майно, що належить останній, є сформованою і має кадастровий номер 5110800000:02:034:0002 та чітко визначені межі та площу 9,8998 га. 
Крім того, апеляційний суд вважає за потрібне зазначити, що ОСОБА_2 не зверталась до Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області з питань щодо укладення договору оренди вищевказаної земельної ділянки чи будь-якої іншої земельної ділянки, натомість, як вбачається з наявних в матеріалах справи доказів, саме Чорноморська міська рада Одеського району Одеської області неодноразово надсилала відповідачу за первісним позовом листи з вимогою оформити договір оренди земельної ділянки, на якій знаходиться нерухоме майно останньої придбане на прилюдних торгах - будівля контрольно-пропускного пункту та паркан із залізобетонних плит.
Таким чином, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про правомірність вимог за первісним позовом та безпідставність вимог за зустрічним позовом ґрунтуються на повно з`ясованих обставинах справи, перевірених доказами.
Наведені представником відповідача за первісним позовом в апеляційній скарзі доводи не спростовують вірних висновків суду першої інстанції та не містять підстав для скасування оскаржуваного ним рішення, а є власним суб`єктивним тлумаченням норм матеріального права та обставин справи, яким суд першої інстанції дав вірну правову оцінку.
Апеляційний суд звертає увагу на те, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00).
При цьому апеляційний суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30).
Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки оскаржуване рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, то підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.
Доводи апеляційної скарги не спростовують вірних висновків суду та не впливають на законність оскаржуваного рішення, а тому апеляційна скарга, відповідно до ст. 375 ЦПК України, підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, 
                                             У Х В А Л И В :
Апеляційну скаргу представника відповідача за первісним позовом ОСОБА_2 – Терлецького Олександра Миколайовича залишити без задоволення.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 серпня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді