КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

справа № 358/42/24
провадження № 22-ц/824/2598/2025
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
 
08 квітня  2025 року                                                                                               м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:
судді - доповідача Кирилюк Г. М.
суддів: Рейнарт І. М., Ящук Т. І.
при секретарі Черняк  Д.  Ю.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки та піклування Богуславської міської ради Київської області  про позбавлення батьківських прав, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Богуславського районного суду Київської області від 31 липня 2024 року в складі судді  Романенко К. С.,
 
встановив:
 
08.01.2024 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив позбавити  ОСОБА_2 батьківських прав відносно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Позов мотивував тим, що  на  початку  2013 року  він  став співмешкати з ОСОБА_2 
ІНФОРМАЦІЯ_2   у них народився син ОСОБА_3 . 
В  листопаді  2017 року  між  ним та  відповідачем  стали виникати  непорозуміння,  що призвело  до припинення  між ними відносин.  Декілька місяців їх син  проживав з матір`ю, проте в подальшому  рішенням  виконавчого  комітету  Богуславської міської ради   Київської області місце проживання  сина було  визначено  разом з ним.   З того часу їх спільний син проживає з ним та перебуває  на  його повному матеріальному  утриманні.  
Зазначав, що  протягом  останніх  років відповідачка  ніякої участі  в утриманні, вихованні, оздоровленні сина  не  приймає,  не  проявляє  заінтересованості в його  подальшій долі,  не  цікавиться  його  успіхами,  станом  здоров`я,  не  піклується  про  фізичний і духовний розвиток  дитини,  навчання,  підготовку до  самостійного  життя тощо. Зазначені  факти можна   розцінювати як ухилення  від виховання  дитини матір`ю, свідомого  нехтування  нею  своїми обов`язками.  Вказані  обставини змусили його  звернутися до  суду з даним позовом. 
Заочним рішенням Богуславського  районного  суду  Київської області від  31 липня  2024 року  в задоволенні   позову  відмовлено. Попереджено ОСОБА_2 про неприпустимість ухилення від участі у вихованні і утриманні малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та про необхідність зміни ставлення до його виховання, і про можливі наслідки у разі її неналежного виконання  батьківських обов`язків - позбавлення батьківських прав.
Судове рішення  суд  першої  інстанції  мотивував тим,  що  відсутні  підстави  для  позбавлення відповідачки батьківських прав,  оскільки не  підтверджено  системної   асоціальної  поведінки,  злісної  вини  в ухиленні  від   виконання  нею   батьківських обов`язків.  Як було  встановлено  в судовому  засіданні,  неповнолітній  ОСОБА_3    тривалий час проживає з батьком   і його  емоційний  контакт  з матір`ю у певній  мірі  було втрачено  саме під  впливом   цих обставин. Однак, вочевидь,  дитина  потребує  і материнської  турботи та безумовної  любові,  яка має позитивно  впливати  на  її  розвиток.  Малолітній    син сторін  в судовому  засіданні  не  зміг   висловити  свою думку  щодо  можливого   його  спілкування  та контакту з мамою.   Разом з тим, під час розгляду справи доказів,  які б  свідчили про  неможливість  відновлення  та підтримання  належного  емоційного  контакту  між  матір`ю  та  дитиною,  або шкідливість  таких контактів  для дитини не було  здобуто. 
Також позивач не  довів та не  надав  суду  доказів,  в чому полягає  захист інтересів дитини  шляхом позбавлення  його матері  по  відношенню до  сина  батьківських прав. 
Суд першої інстанції  погодився з висновком  органу  опіки та піклування про недоцільність позбавлення відповідачки  батьківських прав, який вважав  обґрунтованим. 
З урахуванням  якнайкращих інтересів дитини суд  дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.
30.08.2024 ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати заочне рішення Богуславського районного суду Київської області від 31 липня 2024 року та постановити нове рішення, яким позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
В апеляційній  скарзі зазначив, що  під час розгляду справи судом було допитано  в якості свідків   ОСОБА_4 ,  ОСОБА_5 ,  ОСОБА_6 ,   ОСОБА_7 ,  ОСОБА_8 ,  які в повній мірі підтвердили викладені ним  факти та повідомили суду, що  відповідачка ОСОБА_2 дійсно самоусунулась від виконання своїх батьківських обов`язків і участі у вихованні сина не приймає.
Аналогічні пояснення  надав  і  малолітній син  ОСОБА_3 ,  допитаний в судовому  засіданні  за  участю педагога. 
Вважає,  що  підстави  для задоволення  його  позовних вимог  були  наявні. При вказаних обставинах  суд мав прийняти  рішення  про  позбавлення відповідачки  батьківських прав. 
Вважає,  що  за тих обставин,  що  відповідачка  звернулась  до  суду  з заявою про   розгляд справи  без  її участі  та зазначила,  що позов вона  визнає  в повному обсязі,  суд  першої інстанції   не  мав права приймати заочне  рішення  у справі. 
Правом на надання відзиву учасники справи не скористались.
В судовому  засіданні  ОСОБА_1   та його  представник - адвокат   Божок  М. І.  апеляційну  скаргу  підтримали та просили її задовольнити.
Відповідачка ОСОБА_2  в судове засідання  не  з`явилась,  14.02.2025 надіслала  до  суду  заяву про  розгляд справи  без  її  участі.  Зазначила,  що  позовні вимоги позивача та його  апеляційну  скаргу  вона  підтримує  в повному обсязі і просить  їх задовольнити, оскільки не  заперечує,  щоб  її  було позбавлено  батьківських прав.  
Представник виконавчого комітету  Богуславської  міської ради  надіслав  31.03.2025 заяву  з проханням  розглядати  справу без його  участі,   підтримав свій  висновок як органу  опіки та піклування,  долучений до  матеріалів справи. 
Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення  суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною згідно постанови Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
У справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100).
Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).
Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.
Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
Верховний Суд у постанові від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц (провадження № 61-36905св18) зазначив, що «ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).
Як вбачається  з   висновку  органу  опіки та піклування  Богуславської  міської ради  від  21 лютого  2024 року про  відсутність  підстав для   позбавлення  батьківських прав   ОСОБА_2   відносно  сина  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,  з бесіди працівників служби з  малолітнім  ОСОБА_9   дитина повідомила,  що  спілкується з   матір`ю  по телефону та інколи зустрічається  з нею.  
Інформації  свідомого  ухилення  ОСОБА_2   від  виконання  батьківських  обов`язків,  її  жорстокого  поводження з  дитиною,  аморальної  поведінки,  наявності  алкогольної,  наркотичної залежності,  її  фактичного місця проживання  та  наявності доходів  комісії надано  не було.
Допитана  в судовому  засіданні  в якості свідка  мати  позивача -  ОСОБА_4 ,  суду  пояснила, що  в 2017 року  ОСОБА_2   поїхала   від  ОСОБА_10 , забравши свою  дочку та сина. Згодом  повернула  батькові сина,  оскільки не  могла  забезпечити йому нормальні  умови   проживання, обіцяла, що  буде приїжджати до  дитини і допомагати  грошима, проте до  нього  не  навідується, матеріально не  допомагає.
Свідок  ОСОБА_5   суду  пояснила, що  відповідачка сином  не  займається,  лише   періодичне  бере його  на  фотосесії, фото та відео  розміщує  в соціальних мережах.  Відповідачка їй  повідомляла, що  син  проживає  разом  з батьком,  а до себе  вона  його  бере лише  погратися. 
Свідок  ОСОБА_6   підтвердила,  що   коли відповідачка забирала  дитину  у  батька,  вона  водила  його  в кафе,  фотографувалася з ним і викладала  фото  в соціальні  мережі.  Тепер  вже  тривалий час син  проживає разом  з батьком.   
Свідку  ОСОБА_7   відомо, що  відповідачка  залишила  дитину ще до  досягнення  нею трирічного  віку. Знає, що  інколи вона   брала  ОСОБА_9 погуляти і повертала  його  назад батьку. 
Свідок ОСОБА_11   пояснила,  що  бачила  фото  в соціальних  мережах відповідачки та її сина  ОСОБА_9 .  
Прокази  вказаних  свідків свідчать  про те, що ОСОБА_2 не втратила інтересу до участі у вихованні дитини, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про недоведеність   необхідності застосування до відповідачки такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав, доцільність вжиття якого позивач належно не аргументував.
Відповідно до частин другої, третьої статті 171 СК України дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.
 Озвучена думка дитини  про те, що  він  мешкає з батьком,  а мама з ними давно  не проживає  та не  спілкується, не телефонує, з  днем народження  не  вітає,  останній  раз  її бачив восени,  він  не знає,  чи хотів би проживати разом  з мамою, бачитися та спілкуватися з нею, оскільки  звик проживати  разом з батьком, не є єдиною підставою, яка враховується при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав, оскільки її думка не завжди може відповідати її інтересам, може бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів, яким вона в силу малолітнього віку неспроможна надавати правильну оцінку, чи інших можливих факторів впливу на неї.
Виходячи з пріоритету якнайкращих інтересів дитини, апеляційний суд вважає, що  відмова в  задоволенні  позову   про  позбавлення  матері дитини батьківських прав є виправданою  з огляду на її вік, до того ж, дитина не висловила власної ствердної думки щодо необхідності позбавлення батьківських прав її матері.
Проживання  дитиною разом з батьком  саме по собі не свідчить про ухилення  матері від виконання батьківських обов`язків та наявність підстав для позбавлення її батьківських прав.
Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
Та обставина, що мати рідко цікавиться життям сина, не є підставою для позбавлення її  батьківських прав, оскільки позбавлення батьківських прав, тобто природних прав, наданих матері  щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого позивач не довів.
 При цьому позивач при розгляді спору не довів суду, яка реальна мета має бути досягнута шляхом позбавлення  ОСОБА_2 батьківських прав, як це змінить існуючу ситуацію на кращу і сприятиме захисту інтересів дитини.
  ОСОБА_2  не виносилися попередження про неналежне виконання батьківських обов`язків і її поведінка не була предметом розгляду компетентних органів. 
Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (пункт 49), розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Таких обставин у справі не встановлено.
З огляду на викладене суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову. 
Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини  ОСОБА_3 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Порушень судом норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, суд апеляційної інстанції не встановив. При цьому не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду  першої інстанції без змін.
Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню  без задоволення, розподіл судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України апеляційний суд не здійснює.
Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК  України суд
 
постановив:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Заочне рішення Богуславського районного суду Київської області від 31 липня 2024 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне  судове рішення  складено  02.06.2025. 
 
Суддя - доповідач                                                                           Г. М. Кирилюк
 
Судді:                                                                                               І. М. Рейнарт
 
                                                                                                          Т. І. Ящук