ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4826/25 Справа № 205/15735/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Терещенко Т. П. Доповідач - Макаров М. О.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2025 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого – судді Макарова М.О.         
суддів – Єлізаренко І.А., Свистунової О.В.

розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 — адвоката Самка Олега Івановича на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 лютого 2025 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів, - 

В С Т А Н О В И Л А : 

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів.
Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивовані тим, що 07 жовтня 2016 року сторони зареєстрували шлюб, в якому ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилась донька ОСОБА_3 , а 07 серпня 2018 року шлюб між сторонами розірвано Ленінським районним судом м. Дніпропетровська. 
Позивач зазначає, що Ленінським районним судом м. Дніпропетровська у справі №205/3285/18 винесено судовий наказ про стягнення з позивача аліментів на утримання доньки на користь ОСОБА_2 у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку з 15 травня 2018 року до досягнення дитиною повноліття.
Постановою державного виконавця Криничанського РВ ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області від 14 серпня 2018 року відкрито виконавче провадження №56988516. 
09 вересня 2023 року він зареєстрував шлюб із ОСОБА_4 , у шлюбі з якою у них ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син – ОСОБА_5 . 
Позивач вказує, що на день звернення до суду у нього змінився сімейний стан і він має малолітнього сина, якому виповнився лише рік та на його утриманні знаходиться дружина, оскільки вона не працює і доглядає дитину. 
Враховуючи викладене, позивач просив зменшити розмір аліментів, які стягуються на підставі судового наказу, виданого Ленінським районним судом м. Дніпропетровська від 18 травня 2018 року у справі №205/3285/18, з ОСОБА_1 на користь відповідача на утримання неповнолітньої дитини – ОСОБА_3 з 1/4 до 1/8 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з дня набрання рішенням суду законної сили до досягнення дитиною повноліття.
Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 лютого 2025 року відмовлено у задоволенні позовних вимог.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 — адвокат Самко О. І. посилаючись на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив вказане рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що у позивача змінився його матеріальний стан, так як на його утриманні перебуває син та дружина.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - Сергєєв А.М. просив рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 лютого 2025 року залишити без змін, як законне та обґрунтоване. 
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.
Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України).
Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Отже, враховуючи викладене апеляційна скарга представника ОСОБА_1  — адвоката Самка О.І. на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 лютого 2025 року підлягає розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без їх виклику як малозначна.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, врахувавши наданий відзив на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін, з наступних підстав.
Так, матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що сторони перебували у шлюбі, від якого мають малолітню дитину - доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Встановлено, що на підставі судового наказу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська у справі №205/3285/18 від 18 травня 2018 року стягнуто щомісяця із ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 15 травня 2018 року до досягнення дитиною повноліття, який набрав законної вили ІНФОРМАЦІЯ_4 .
14 серпня 2018 року постановою державного виконавця Криничанського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Королюк Ю.І. відкрито виконавче провадження №56988516 з примусового виконання судового наказу №205/3285/18, виданого Ленінським районним судом м. Дніпропетровська про стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 у розмірі 1/4 частини.
Згідно звіту про здійснені відрахування та виплати ГУНП в Дніпропетровській області щодо ОСОБА_1 за виконавчим документом у виконавчому провадженні №56988516, за період з січня 2024 року по грудень 2024 року була нарахована зарплата, інші доходи/утримана сума: з січня по березень 2024 року нараховано по 41 383,99 грн. і утримано по 8 328,53 грн. за кожен місяць; у квітні 2024 року нараховано 40 416,25 грн. та утримано 8 133,77 грн.; у травні 2024 року нараховано 37 717,28 грн. і утримано 7 590,60 грн.; у червні 2024 року нараховано 41 383,99 грн. та утримано 8 328,53 грн.; у липні 2024 року нараховано 41 383,17 грн. і утримано 8 328,36 грн.; у серпні 2024 року нараховано 72 767,40 грн. та утримано 6 798,60 грн.; у вересні 2024 року нараховано 41 384,02 грн. і утримано 8 328,54 грн.; у жовтні 2024 року нараховано 84 050,61 грн. та утримано 17 090,19 грн.; у листопаді 2024 року нараховано 131 383,84 грн. і утримано 26 816 грн.; у грудні 2024 року нараховано 162 767,90 грн. та утримано 24 765,17 грн..
Встановлено, що відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Кам`янське Кам`янського району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , від якого ІНФОРМАЦІЯ_2 народився ОСОБА_5 .
Згідно довідки Управління соціальної та ветеранської політики Кам`янської районної державної адміністрації (смт. Кринички) №40 від 29 січня 2025 року , ОСОБА_7 у відповідності до ЗУ «Про ДСД сім`ям з дітьми» з 01 вересня 2023 року по 30 вересня 2026 року призначено допомогу при народженні дитини.
Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №406807102, яка сформована 05 грудня 2024 року, встановлено, що ОСОБА_1 у 2023 році набув право власності на: квартиру за адресою: АДРЕСА_1 ; квартиру за адресою: АДРЕСА_2 ; житловий будинок за адресою: АДРЕСА_3 .
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивач не підтвердив погіршення його майнового стану, а зміна його сімейного стану - народження дитини від іншого шлюбу, утримання дитини та дружини, не є безумовною підставою для зменшення розміру аліментів.
Колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне. 
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Статтею 18 Конвенції передбачено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Згідно ч. 2 ст. 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.
Частиною 1 ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватись як аліменти на дитину, визначається судом. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.
Згідно з ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.
Статтею 192 СК України визначено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

З аналізу зазначених норм випливає, що зміна розміру аліментів, визначеного рішенням суду, є правом суду, а не його обов`язком, та може бути застосовано при наявності відповідних обставин для цього.
У пункті 23 постанови Пленуму Верховного суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Якщо суд встановить, що матеріальне становище платника аліментів, дозволяє йому утримувати дитину, він може збільшити розмір аліментів (частку заробітку (доходу), яка буде стягуватися як аліменти на дитину), що підлягає стягненню з платника аліментів. Свідченням матеріального становища платника аліментів, є величина витрат на утримання особою себе та членів своєї сім`ї. Під зміною сімейного стану розуміється з`явлення у сім`ї платника або одержувача аліментів осіб, яким вони за законом зобов`язані надавати утримування і які фактично знаходяться на їх утриманні.
Обґрунтовуючи позовні вимоги щодо зменшення розміру аліментів позивач посилався на зміну сімейного стану позивача – платника аліментів, появу малолітнього сина та перебування на його утриманні дружини, яка доглядає дитину і не має можливості працювати.
При цьому, судом першої інстанції встановлено покращення майнового становища позивача, а саме: збільшення розміру нарахованої йому заробітної плати та набуття у 2023 році права власності на нерухоме майно (дві квартири і один житловий будинок).
Встановивши вказані обставини справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для відмови у задоволенні позову, оскільки належними і допустимими доказами позивач не підтвердив погіршення його майнового стану, а зміна його сімейного стану - народження дитини від іншого шлюбу, утримання дитини та дружини, не є безумовною підставою для зменшення розміру аліментів.
Доводи апелянта в скарзі про те, що у позивача змінився його матеріальний стан, так як на його утриманні перебуває син та дружина, колегія суддів вважає безпідставними, так як позивачем ні в суді першої інстанції, ні в апеляційній інстанції не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження погіршення його майнового стану.
Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Згідно зі ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).
За приписами ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Суд першої інстанції чітко вказав підстави для відмови у задоволенні позову, які відповідають нормам чинного законодавства та з якими погоджується колегія суддів. 
Інші доводи апелянта колегією суддів перевірені та визнані такими, що не впливають на законність оскаржуваного рішення суду. 
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи, оцінивши надані сторонами докази, дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.
Рішення, як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права повинне бути залишене без змін, а апеляційна скарга без задоволення.
В зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення, відповідно до ст. 141 ЦПК України, сплачений апелянтом судовий збір за подання апеляційної скарги поверненню не підлягає.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, - 

                                                 П О С Т А Н О В И Л А : 

Апеляційну скаргу представника  ОСОБА_1 — адвоката Самка Олега Івановича – залишити без задоволення.
Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 лютого 2025 року — залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 08 травня 2025 року.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді І.А. Єлізаренко 

О.В. Свистунова