ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2025 р. 	Справа № 520/31863/24	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Подобайло З.Г.,
Суддів: Ральченка І.М. ,  Чалого І.С. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10.02.2025, головуючий суддя І інстанції: Шевченко О.В., повний текст складено 10.02.25  по справі № 520/31863/24
за позовом                                      ОСОБА_1  
до                                     Військової частини НОМЕР_1  
про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії
ВСТАНОВИВ
ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому, з урахуванням уточнень, просить суд: визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати одноразової грошової допомоги в розмірі 50% за кожен календарний рік служби та зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за 1 календарний рік служби, передбаченої статтею 15 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців; визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення ОСОБА_1 нарахування та виплати грошової компенсації замість речового майна, що підлягало видачі, та зобов`язати виплатити грошову компенсацію замість речового майна, що підлягало видачі; визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення ОСОБА_1 виплати одноразової грошової допомоги в розмірі 4% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний місяць служби та зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги в розмірі 4% місячного грошового забезпечення за 17 календарних місяця служби, передбачену Порядком та умовами виплати деяким категоріям військовослужбовцям одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 17.09.2014 №460.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 10.02.2025 адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 1 (один) повний календарний рік служби, встановленої частиною 2 статті 15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 1 (один) повний календарний рік служби, встановленої частиною 2 статті 15 закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги в розмірі 4 відсотки місячного грошового забезпечення за повних 15 (п`ятнадцять) календарних місяців служби. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу в розмірі 4 відсотки місячного грошового забезпечення за повних 15 (п`ятнадцять) календарних місяців служби відповідно до Порядку та умов виплати деяким категоріям військовослужбовців одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.09.2014 №460. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за неотримане речове майно. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за неотримане речове майно у зв`язку зі звільненням з військової служби. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Військова частина НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10.02.2025 в частині задоволених позовних вимог та прийняти постанову, якою відмовити у задоволенні позов у повному обсязі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що військовослужбовцям, які були призвані на військову службу  за  призовом  під  час  мобілізації  та  звільняються  із  служби,  виплачується одноразова  грошова  допомога  в  розмірі  4  відсотки  місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний місяць служби, але не менш як 25 відсотків місячного грошового забезпечення. При цьому, військовослужбовцям, які були призвані на військову службу  за  призовом  під  час  мобілізації  та  звільняються  із  служби не передбачено виплату одноразової  грошової  допомоги  у  розмірі  50%  місячного грошового забезпечення за 1 календарний рік служби, передбаченої статтею 15  Закону  України  «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Стосовно  позовних  вимог  про  визнання  протиправними  дій  та  зобов`язання  Військової  частини   НОМЕР_1 здійснити  нарахування  та  виплату   ОСОБА_1 одноразову  грошову  допомогу  в  розмірі  4%  місячного  грошового забезпечення  за  кожний  повний  календарний  місяць  служби  за  17 календарних  місяця  служби,  передбачену  Порядком №460, вказує, що період  проходження  служби   ОСОБА_1  з  23.04.2023  по  30.04.2023 (квітень  місяць)  та  з 01.08.2024  по  08.08.2024 (серпень  місяць),  квітень  місяць  2023  року  та  серпень місяць  2024  року  не  можуть  враховуватись  як  проходження  служби  у  розумінні повного календарного місяця служби. Вважає, що  період  проходження  служби   ОСОБА_1  з 23.04.2023 по 08.08.2024 включає в себе 15 повних календарних місяців служби. Стосовно  позовних  вимог  про  визнання  протиправними  дій  та  зобов`язання відповідача  виплатити  грошову  компенсацію  замість речового майна, що підлягало видачі, стверджує, що право військовослужбовця на отримання довідки про вартість речового майна, що  належить  до  видачі,  нерозривно  пов`язано  з  правом  на  отримання  грошової компенсації за речове майно, яке не було отримане під час проходження служби. Звертає увагу, що у відповідності до пункту 29 розділу  V  Інструкції  №232 позивачу, як військовослужбовцю  військової  служби  за  призовом  під  час  мобілізації  на особливий період, при звільненні речі, які ним не були отримані з будь-яких причин  за  період  служби,  не  видаються,  тобто  при  звільненні  в  нього  не виникає право на отримання таких речей. За цим, у позивача, зарахованого на всі види грошового забезпечення Військової частини НОМЕР_1 відповідно до Указу Президента України та звільненого зі служби в особливий період, не виникло право на отримання грошової компенсації за речове  майно,  яке  не  отримане  ним  під  час  проходження  служби. Наголошує, що відповідач діяв в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законами України, з урахування усіх обставин, що мають значення для вчинення дій та неупереджено.
ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу відповідача, вважає доводи та обґрунтування апеляційної скарги помилковими та безпідставними, просить відмовити у задоволені апеляційної скарги та закрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10.02.2025 у справі. Зазначає, що відповідач нехтує вимогами вищих за юридичною силою нормативно-правових актів і керується і даному випадку відомчими нормативно-правовими актами.
Щодо вимоги ОСОБА_1 , викладеної в прохальній частині відзиву на апеляційну скаргу, про закриття апеляційного провадження у справі, колегія суддів зазначає, що згідно зі ст.305 КАС України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо: 1) після відкриття апеляційного провадження особа, яка подала апеляційну скаргу, заявила клопотання про відмову від скарги, за винятком випадків, коли є заперечення інших осіб, які приєдналися до апеляційної скарги; 2) після відкриття апеляційного провадження виявилося, що апеляційну скаргу не підписано, подано особою, яка не має адміністративної процесуальної дієздатності, або підписано особою, яка не має права її підписувати; 3) після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.
У відзиві на апеляційну скаргу позивачем не наведено жодних підстав та обґрунтувань для закриття апеляційного провадження у справі, крім вимоги у прохальній частині відзиву. При цьому, колегія суддів також не знаходить підстав для закриття апеляційного провадження у справі.
За цим, клопотання позивача про закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10.02.2025 у справі не підлягає задоволенню.
Відповідно до ч.1 ст.308, п.3 ч.1 ст.311 КАС України справа розглянута в межах доводів апеляційної скарги, в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 23.04.2023 №118 солдата ОСОБА_1 вважати таким, що прибув з Військової частини НОМЕР_2 відповідно до розпорядження тимчасово виконуючого обов`язки начальника штабу – заступника командира Військової частини НОМЕР_3 , викладеного в телеграмі №2393/С/2/2204 від 13.04.2023, з 23.04.2023 зараховано до списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 , на всі види забезпечення. Станом на 23.04.2023 календарна вислуга років становить 00 років 02 місяці 07 днів.
ОСОБА_1 відповідно копії посвідчення серії НОМЕР_4 є учасником бойових дій.
З 23.04.2023 по 08.08.2024 позивач перебував на військовій службі у Військовій частині НОМЕР_1 , що підтверджується записами у військовому квитку та витягом з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 №241 від 08.08.2024.
Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 08.08.2024 №241 (по стройовій частині) військовослужбовця, призваного за мобілізацією, солдата ОСОБА_1 , звільненого з військової служби у відставку (за станом здоров`я), з 08.08.2024 виключено зі списків особового складу військової частини, з 09.08.2024 з усіх видів забезпечення військової частини. Наказано виплатити одноразову грошову допомогу по звільненню відповідно до Постанови №460 у розмірі 4% місячного грошового забезпечення за п`ятнадцять повних календарних місяців служби.
24.10.2024 позивач звернувся до Військової частини НОМЕР_1 зі зверненням, в якому просив, зокрема, надати копії первинних документів, які підтверджують отримання ним речового майна та надати довідку про вартість речового майна, що належало до видачі за період служби, виплатити компенсацію вартості неотриманого речового майна, а також виплатити одноразову грошову допомогу в розмірі 50% за кожен рік служби.
Доказів надання відповіді Військовою частиною НОМЕР_1 на звернення ОСОБА_1 від 24.10.2024 матеріали справи не містять.
Вважаючи, що відповідачем протиправно не нараховано та не виплачено позивачу одноразову грошову допомогу в розмірі 4% місячного грошового забезпечення за 17 календарних місяця служби, передбачену Порядком №460, а також одноразову грошову допомогу в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 1 календарний рік служби, передбаченої статтею 15 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та грошову компенсацію замість речового майна, що підлягало видачі, позивач ініціював даний спір.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з протиправної бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 1 (один) повний календарний рік служби, встановленої частиною 2 статті 15 закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", одноразової грошової допомоги в розмірі 4 відсотки місячного грошового забезпечення за повних 15 (п`ятнадцять) календарних місяців служби та грошової компенсації за неотримане речове майно у зв`язку зі звільненням з військової служби.
У зв`язку з чим, суд першої інстанції дійшов висновку, що належним способом захисту порушеного права позивача буде зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 1 (один) повний календарний рік служби, встановленої частиною 2 статті 15 закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", одноразову грошову допомогу в розмірі 4 відсотки місячного грошового забезпечення за повних 15 (п`ятнадцять) календарних місяців служби відповідно до Порядку №460 та грошову компенсацію за неотримане речове майно у зв`язку зі звільненням з військової служби.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про зобов`язання відповідача виплатити одноразову грошову допомогу в розмірі 4% місячного грошового забезпечення за 17 календарних місяця служби, передбачену Порядком №460, суд першої інстанції виходив з того, що період перебування позивача на військовій службі складає повних 15 місяців.
Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України  суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що рішення суду першої інстанції оскаржується відповідачем в частині задоволених позовних вимог, отже, в межах розгляду цієї справи надається правова оцінка рішенню суду першої інстанції в оскаржуваній відповідачем частині.
Колегія суддів частково погоджується з висновком суду першої інстанції в оскаржуваній відповідачем частині, з огляду на наступне.
Щодо задоволених вимог позову про визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 1 (один) повний календарний рік служби, встановленої частиною 2 статті 15 закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», та зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 1 (один) повний календарний рік служби, встановленої частиною 2 статті 15 закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», та відповідних доводів апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.
Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч.1 ст.9 Закону України від 20.12.1991 №2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі по тексту - Закон №2011-XII) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Згідно з ч.2 ст.9 Закону №2011-ХІІ до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону (частина 3 ст.9 Закону №2011-XII).
Підпунктом 1 п.2 ст.15 Закону №2011-XII (в редакції, чинній на момент звільнення позивача з військової служби) військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби та військової служби за призовом осіб офіцерського складу, виплачується одноразова грошова допомога в таких розмірах: 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби - які звільняються з військової служби, зокрема, за станом здоров`я.
Згідно з п.2 ст.15 Закону №2011-XII у разі повторного звільнення військовослужбовців з військової служби одноразова грошова допомога, передбачена цим пунктом, виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, крім тих осіб, які при попередньому звільненні не набули права на отримання такої грошової допомоги.
Військовослужбовцям, які були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, виплата одноразової грошової допомоги, передбаченої цим пунктом, здійснюється за період такої служби з дня їх призову на військову службу без урахування періоду попередньої військової служби, на якій вони перебували, крім тих осіб, які при попередньому звільненні з військової служби не набули права на отримання такої грошової допомоги. Зазначена допомога виплачується на день звільнення таких військовослужбовців. Умови та порядок виплати одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, які звільняються з військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період або військової служби за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, визначаються Кабінетом Міністрів України.
Правила виплати грошового забезпечення військовослужбовцям деталізовані приписами Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оброни України від 07.06.2018 №260 (далі по тексту – Порядок №260; в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Пунктом 1 розділу XXXII Порядку №260 встановлено, що військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби, військовослужбовців, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або за призовом осіб із числа резервістів в особливий період) здійснюється виплата одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби у розмірах та на умовах, установлених пунктом 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Відповідно до пункту 4 розділу XXXII Порядку №260 військовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, при звільненні з військової служби виплачується одноразова грошова допомога в порядку та розмірах, визначених Порядком та умовами виплати деяким категоріям військовослужбовців одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 17 вересня 2014 року № 460.
Відповідно до пп. 1-5 Порядку та умов виплати деяким категоріям військовослужбовців одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.09.2014 №460 (далі по тексту – Порядок №460), військовослужбовцям, які були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період (далі - військовослужбовці) та звільняються із служби, виплачується одноразова грошова допомога (далі - допомога) в розмірі 4 відсотки місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний місяць служби, але не менш як 25 відсотків місячного грошового забезпечення.
Військовослужбовцям виплата допомоги здійснюється за період військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період або військової служби за призовом осіб із числа резервістів в особливий період із дня їх призову на відповідну військову службу без урахування періоду попередньої військової служби, на якій вони перебували, за винятком тих осіб, які при попередньому звільненні з військової служби не набули права на отримання грошової допомоги, передбаченої пунктом 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Розмір допомоги обчислюється з урахуванням пунктів 1 і 2 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 р. № 393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей».
Допомога виплачується з розрахунку місячного грошового забезпечення (без урахування винагород), на яке має право військовослужбовець на день звільнення.
Виплата військовослужбовцям допомоги у разі звільнення з військової служби здійснюється Міноборони, іншими утвореними відповідно до законів військовими формуваннями та правоохоронними органами за рахунок коштів державного бюджету, передбачених на їх утримання.
Аналіз наведених приписів чинного на момент виникнення спірних правовідносин законодавства дає підстави для висновку, що одноразова грошова допомога при звільненні призначається військовослужбовцям у залежності від категорії, до якої вони віднесені.
Оскільки ОСОБА_1 з 23.04.2023 по 08.08.2024 перебував на військовій службі за призовом під час мобілізації, що підтверджується записами у військовому квитку та витягом з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 №241 від 08.08.2024, та звільнений з військової служби у відставку (за станом здоров`я), колегія суддів доходить висновку про наявність у позивача права на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні відповідно до Порядку №460.
Разом з тим, позивач не набув право на отримання одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за повний календарний рік служби відповідно до частини 2 статті 15 Закону №2011-XII, що відповідає приписам пункту 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (умови та порядок виплати одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, які звільняються з військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період або військової служби за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, визначаються Кабінетом Міністрів України) та пункту 1 розділу ХХХІІ Порядку №260 (військовослужбовцям здійснюється виплата одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби у розмірах та на умовах, установлених пунктом 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», крім, зокрема, військовослужбовців, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації).
При цьому, наявне у пункті 2 Порядку №460 застереження щодо осіб, які при попередньому звільненні з військової служби не набули права на отримання грошової допомоги, передбаченої пунктом 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», стосується виключно періоду, за який обраховується одноразова грошова допомога при звільненні.
Судом першої інстанції не враховано вищенаведених норм права та безпідставно зазначено, що виплата одноразової грошової допомоги, передбаченої Постановою №460, є окремим видом одноразової грошової допомоги, яка виплачується військовослужбовцям, які були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, тому позивач має право і на одноразову грошову допомогу в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за повний календарний рік служби, яка також виплачується у разі звільнення з військової служби за станом здоров`я.
Колегія суддів звертає увагу, що положеннями Закону №2011-XI не передбачено можливості набуття військовослужбовцем права на виплату декількох одноразових допомог при звільненні з різних підстав набуття права на них.
Доводи позивача про наявність права на отримання одноразової грошової допомоги відповідно до ч.2 ст.15 Закону №2011-XI в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення ґрунтуються на хибному застосуванні норм законодавства, адже позивач при звільненні з військової служби в розумінні Закону №2232-XII, був військовослужбовцем, що проходив військову службу за призовом у зв`язку з мобілізацією, а відтак на нього поширюється норма ч. 2 ст.15 Закону №2011-XI про те, що умови та порядок виплати одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, які звільняються з військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період або військової служби за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, визначаються Кабінетом Міністрів України.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів доходить  висновку, що право позивача на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення  відповідачем порушено не було, тому позовні вимоги  в частині визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 1 (один) повний календарний рік служби, встановленої частиною 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», та зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 1 (один) повний календарний рік служби, встановленої частиною 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.
Продовжуючи апеляційний розгляд справи, колегія суддів враховує, що у наказі командира Військової частини НОМЕР_1 від 08.08.2024 року №241 (по стройовій частині) про виключення позивача зі списків особового складу військової частини зазначено виплатити позивачу одноразову грошову допомогу по звільненню відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №460 в розмірі 4 відсотки місячного грошового забезпечення за 15 повних календарних місяців служби.
У відзиві на позов Військовою частиною НОМЕР_1 вказано, що для  виплати одноразової грошової допомоги при звільненні відповідно до Постанови №460 потрібен час, тому після виплати одноразової грошової допомоги при звільненні відповідачем буде надано стороні по справі та суду докази вищезазначеної виплати.
Проте, на момент прийняття судом першої інстанції рішення по справі таких доказів відповідачем до суду не надано, як і не повідомлено про причини їх ненадання.
Оскільки військовою частиною, як суб`єктом владних повноважень, на якого ч.2 ст.77 КАС України покладено обов`язок доказування в адміністративному суді правомірності прийнятих рішень, дій, бездіяльності, не доведено факт виплати позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №460 в розмірі 4 відсотки місячного грошового забезпечення, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про задоволення позову в частині визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги в розмірі 4 відсотки місячного грошового забезпечення за повних 15 (п`ятнадцять) календарних місяців служби та зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу в розмірі 4 відсотки місячного грошового забезпечення за повних 15 (п`ятнадцять) календарних місяців служби відповідно до Порядку та умов виплати деяким категоріям військовослужбовців одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.09.2014 №460.
Доводи апеляційної скарги відповідача в цій частині позовних вимог спростовані приведеними вище обставинами та нормативно-правовим обґрунтуванням.
Щодо задоволених вимог позову про визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за неотримане речове майно та зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за неотримане речове майно у зв`язку зі звільненням з військової служби, та відповідних доводів апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до абз.2 ч.1 ст.9-1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, у тому числі для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 №178 затверджено Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (далі по тексту - Порядок №178).
Пунктом 2 Порядку №178 передбачено, що виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу. Дія цього Порядку не поширюється на військовослужбовців строкової військової служби, курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети, кафедри, відділення військової підготовки.
За змістом п.3 Порядку №178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі звільнення з військової служби.
Відповідно до п.4 Порядку №178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.
Наказом Міністерства оборони України від 29.04.2016 №232, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26.05.2016 № 768/28898, затверджено Інструкцію про організацію речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України в мирний час та особливий період (далі по тексту -  Інструкція №232).
Відповідно до пункту 1 Інструкції №232 зазначено, що Інструкція визначає завдання, організацію та порядок речового забезпечення військовослужбовців, які проходять військову службу в органах військового управління, з`єднаннях, військових частинах, військових шпальних закладах, установах та організаціях Збройних Сил України (далі - військові частини), курсантів, військовозобов`язаних, призваних на навчальні та спеціальні збори, резервістів, мобілізованих, студентів цивільних навчальних закладів, які направляються на навчальні збори (далі - військовослужбовці).
Згідно з п. 4 розділу ІІІ Інструкції №232 військовослужбовці, які звільняються в запас або відставку, за їх бажанням отримують речове майно, яке не було отримане під час проходження служби, або грошову компенсацію за нього, виходячи із закупівельної вартості такого майна.
Розділом V Інструкції №232 передбачено особливості речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил в особливий період.
Зокрема, як визначено у абзаці 11 п.29 розділу V Інструкції №232, у разі звільнення військовослужбовців з військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період, за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, за призовом осіб офіцерського складу предмети речового майна особистого користування, які не були отримані за період проходження служби, не видаються.
Отже, наведеною вище нормою Інструкції №232 передбачено, що у разі звільнення військовослужбовця з військової служби в особливий період йому не видаються предмети речового майна особистого користування, які не були отримані за період проходження служби.
Водночас, на переконання суду, немає підстав тлумачити наведену норму права у спосіб, запропонований відповідачем, а саме: за відсутності у військової частини обов`язку видати військовослужбовцю неотримані за період проходження служби предмети речового майна, не виникає обов`язок виплатити грошову компенсацію за неотримане речове майно.
При цьому, суд виходить з того, що у силу пункту 4 розділу ІІІ Інструкції №232 при звільненні військовослужбовців у мирний час передбачено альтернативу: військовослужбовець за бажанням або отримує речове майно, яке не було отримане ним під час проходження служби, або грошову компенсацію за таке майно, виходячи із його закупівельної вартості.
Натомість в особливий період згадана альтернатива відсутня, оскільки у силу абзацу 11 пункту 29 розділу V Інструкції №232 видачу військовослужбовцям при звільненні неотриманого за період служби речового майна не передбачено.
Такий підхід, за позицією суду, пов`язаний зі спеціальним порядком забезпечення військовослужбовців речовим майном в особливий період (зокрема, скасування строків експлуатації (носіння) речового майна, значне збільшення потреби у речовому майні тощо), за яким спроможності держави забезпечити військовослужбовців речовим майном у першу чергу мають бути спрямовані на надання такого майна військовослужбовцям, які проходять військову службу, беруть участь у захисті Батьківщини від збройної агресії.
Поряд з цим, норми Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Порядку №178 та Інструкції №232 не скасовують в особливий період обов`язок військової частини сплатити військовослужбовцю при звільненні грошову компенсацію за неотримане речове майно.
Отже, колегія суддів вважає посилання відповідача на пункт 29 розділу V Інструкції № 232, як на підставу для відмови у виплаті позивачу грошової компенсації за неотримане під час проходження військової служби речове майно, безпідставними.
Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність у позивача права на нарахування та виплату грошової компенсації за неотримане речове майно, тому в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню.
Інші аргументи, зазначені учасниками справи, не вимагають детального обґрунтування, оскільки не є вирішальними.
Згідно зі ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).  
Відповідно до ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, та неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до частково неправильного вирішення справи, а тому рішення суду першої інстанції підлягає частковому скасуванню, а апеляційна скарга відповідача – частковому задоволенню.
Враховуючи те, що справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.
Керуючись ст.ст. 311, 315, 317, 321, 325, 327, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 
ПОСТАНОВИВ
Апеляційну скаргу   задовольнити частково.
Рішення  Харківського окружного адміністративного суду від 10.02.2025 по справі № 520/31863/24  скасувати в частині задоволення позову про визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 1 (один) повний календарний рік служби, встановленої частиною 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», та зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 1 (один) повний календарний рік служби, встановленої частиною 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Прийняти в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні зазначених позовних вимог відмовити.
В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10.02.2025 по справі № 520/31863/24 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог  ст.327, ч.1 ст.329 КАС України. 

Головуючий суддя 	(підпис)	З.Г. Подобайло 	
Судді	(підпис)  (підпис) 	І.М. Ральченко    І.С. Чалий