КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД
                                    
Апеляційне провадження                                            
№ 22-ц/824/3319/2025
 
П О С Т А Н О В А
 
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И
 
27 травня 2025 року                                                                    місто Київ
                                                                                              справа №378/460/24                              
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.
                                 суддів: Левенця Б.Б., Кирилюк Г.М.
                                 за участю секретаря судового засідання - Балкової А.С.,
 
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача   ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Ставищенського районного суду Київської області від 12 вересня 2024 року, повний текст рішення складено 20 вересня 2024 року та на додаткове рішення Ставищенського районного суду Київської області від 20 вересня 2024 року, ухвалені під головуванням судді Гуртовенко Р.В., у справі за позовом   ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Ставищенської селищної ради Білоцерківського району Київської області, третя особа: Головне управління Держгеокадастру у Київській області про визнання недійсним та скасування договору дарування, визнання недійсним та скасування державного акту, скасування реєстрації прав на земельну ділянку,-
 
           В С Т А Н О В И В:
В липні 2024 року позивач ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до відповідачів, в якому просив:
визнати недійснимта скасувати договір дарування, посвідчений державним нотаріусом Цимбалюк В.М., 16 червня 2009 року, зареєстрований в реєстрі за №1630 на земельну ділянку з кадастровим номером 3224285601:01:035:0007, площею 0,2443 га; 
визнати недійсним та скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯЖ №667811, виданий управлінням земельних ресурсів у Ставищенському районі Київської області 28 серпня 2008 року;
скасувати реєстрацію прав на земельну ділянку з кадастровим номером: 3224285601:01:035:0007 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, зареєстровану в реєстраційному номері об'єкта нерухомого майна 2647791732020, номер запису про право власності 48182003, шляхом припинення, та в Державному земельному кадастрі.
В обґрунтування вимог посилався на те, що рішенням Розкішнянської сільської Ради народних депутатів Ставищенського району Київської області від 08 лютого 1990 року №8 йому надано дозвіл на будівництво нового житлового будинку по АДРЕСА_1  та виділено для будівництва земельну ділянку площею 0,12 га. 
Рішенням виконавчого комітету Розкішнянської сільської Ради народних депутатів №46 від 14 листопада 1996 року «Про передачу у приватну власність жителям села присадибних земельних ділянок» вирішено передати у приватну власність земельні ділянки, що знаходяться у користуванні громадян, де в списку під № п/п 1013 зазначено  ОСОБА_4  - 0,12 га по АДРЕСА_2 . 
Вказував, що для оформлення правового документу на зазначену земельну ділянку він звернувся до Білоцерківського міськрайонного виробничого відділу Київської області філії ДП «Центр ДЗК», які виготовили технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та подали документи на реєстрацію до Державного земельного кадастру. 
Зазначав, що 16 червня 2023 року Державним кадастровим реєстратором Відділ №1 Управління надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області розглянуто заяву про внесення відомостей про земельну ділянку до Державного земельного кадастру з доданою технічною документацією та прийнято кадастровим реєстратором рішення про відмову у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру з підстав, що в межах земельної ділянки, яку потрібно зареєструвати знаходиться частина земельної ділянки зареєстрована з кадастровим номером 3224285601:01:035:0007 та запропоновано усунути існуючий перетин земельних ділянок.
Вказував, що земельна ділянка з кадастровим номером 3224285601:01:035:0007 з якою встановлено перетин належить  ОСОБА_3 .
Посилався на те, що він звернувся до відповідача та запропонував зробити уточнення меж земельних ділянок по фактичному використанні для виправлення технічних помилок у Державному земельному кадастрі відповідно до норм чинного законодавства, однак позитивної відповіді не отримав.
Рішенням Ставищенського районного суду Київської області від 12 вересня 2024 рокуу задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.
Додатковим рішенням Ставищенського районного суду Київської областівід 20 вересня 2024 року клопотання представника відповідача  ОСОБА_3 про ухвалення додаткового рішення задоволено частково.
Стягнуто із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10000 грн.
В задоволенні решти частини заявлених вимог відмовлено.
Не погоджуючись з вказаними судовими рішеннями суду першої інстанції, представник позивача   ОСОБА_5  -  ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення Ставищенського районного суду Київської області від 12 вересня 2024 року та додаткове рішення від 20 вересня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким:
визнати недійсним та скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯЖ №667811, виданий управлінням земельних ресурсів у Ставищенському районі Київської області, 28 серпня 2008 року;
визнати недійсним та скасувати договір дарування посвідчене державним нотаріусом Цимбалюк В.М., 16 червня 2009 року, зареєстрованого в реєстрі №1630 на земельну ділянку кадастровим номером 3224285601:01:035:0007, площею 0,2443 га;
скасувати реєстрацію прав на земельну ділянку кадастровим номером 3224285601:01:035:0007, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, зареєстровану в реєстраційному номері об`єкта нерухомого майна 2647791732020, номер запису про право власності 48182003, шляхом припинення, та в Державному земельному кадастрі.
На обґрунтування вимог посилався на те, що мотивувальна частина оскаржуваного судового рішення не містить аргументованих доводів суду чому ним не приймаються докази надані позивачем на підтвердження накладання земельних ділянок, натомість категорично стверджується про те, що питання накладання земельних ділянок потребують спеціальних знань та може вирішуватись лише шляхом проведення відповідної земельної технічної) експертизи при наявності у обох суміжних землевласників (землекористувачів) документів, що посвідчують таке право (шляхом проведення вимірів спірних земельних ділянок і відповідно до ситуаційного плану земельних ділянок по фактичному користуванню, та згідно державних актів). 
Вказував, що судом фактично ігноруються вимоги статті 110 ЦПК України, де законодавцем чітко визначено, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу.
Зазначав, що документацію на підставі якої була проведена реєстрація земельної ділянки з кадастровим номером 3224285601:01:035:0007 не надана до суду ні відповідачами, ні третьою особою.
Посилався на те, що ч.2 ст.118 ЗК України, в редакції на час реєстрації земельної ділянки кадастровим номером 3224285601:01:035:0007, передбачено, що рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.
Вказував, що як зазначено у Державному акті на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3224285601:01:035:0007, остання передана у власність ОСОБА_7 на підставі рішення Розкішнянської сільської ради від 24 жовтня 2007 року № 414-05. На адвокатський запит до Ставищанського архівного сектору архівного відділу Білоцерківської районної державної адміністрації Київської області від 30 квітня 2024 року - надати архівну виписку із рішення Розкішнянської сільської ради від 24 жовтня 2007 року          №414-05, отримано відповідь, що таке рішення відсутнє.
Зазначав, що в рішенні Ставищенського районного суду Київської області від 12 вересня 2024 року було фактично проігноровано факт відсутності технічної документації із землеустрою, на підставі якої було сформовано земельну ділянку з кадастровим номером 3224285601:01:035:0007 в архівах Державного земельного кадастру та не бажання надати її за наявності відповідачем ОСОБА_3 на заперечення законних вимог позивача.
Щодо додаткового рішення, посилався на те, що в договорі про правову допомогу зазначено, що розмір гонорару складає 20000,00 грн. та зазначено перелік послуг та їх вартість, а в акті прийому передачі від 12 вересня 2024 року вказано вартість наданих послуг на 15000,00 грн., тобто договором встановлена сума яка більша за суму, що зазначена в акті приймання-передачі.
Вказував, що судом не взято до уваги, що позивач є учасником бойових дій та йому відповідно встановлені соціальні пільги.
11 лютого 2025 року від представника відповідача ОСОБА_3 -            ОСОБА_8 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення -без змін. 
17 лютого 2025 року від позивача надійшла відповідь на відзив на апеляційну скаргу.
В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача доводи апеляційної скарги підтримав, просив їх задовольнити. 
Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні апеляційного суду заперечував проти задоволення апеляційної скарги.
Відповідач Ставищенська селищна рада Білоцерківського району Київської області та третя особа Головне управління Держгеокадастру у Київській області в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Третя особа направила заяву, в якій просила розглядати справу у відсутність її представника.
Колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутність осіб, які не з'явилися в судове засідання на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з  наступних підстав.
Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Розкішнянської сільської Ради народних депутатів Ставищенського району Київської області від 08лютого 1990 року №8 ОСОБА_4 надано дозвіл на будівництво нового житлового будинку по АДРЕСА_1  та виділено для будівництва земельну ділянку площею 0,12 га. 
Згідно копії виписки із рішення виконкому Ставищенської районної ради народних депутатів №48 від 21 березня 1990 року позивачу надано дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку в  АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 0,12 га.
Відповідно до акту від 21 травня 1990 року позивачу встановлено в натурі межі земельної ділянки наданої для будівництва індивідуального житлового будинку в АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 0,12 га.
Рішенням виконавчого комітету Розкішнянської сільської Ради народних депутатів №46 від 14 листопада 1996 року «Про передачу у приватну власність жителям села присадибних земельних ділянок» вирішено передати у приватну власність земельні ділянки, що знаходяться у користуванні громадян, де в списку під № п/п 1013 зазначено ОСОБА_4 - 0,12 га по АДРЕСА_2 .
Для оформлення правового документу на зазначену земельну ділянку позивач звернувся до Білоцерківського міськрайонного виробничого відділу Київської області філії ДП «Центр ДЗК», який виготовив технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та подав документи на реєстрацію до Державного земельного кадастру.
16 червня 2023 року Державним кадастровим реєстратором Відділ №1 Управління надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області розглянуто заяву про внесення відомостей про земельну ділянку до Державного земельного кадастру з доданою технічною документацією та прийнято кадастровим реєстратором рішення про відмову у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру з підстав, що в межах земельної ділянки, яку потрібно зареєструвати знаходиться частина земельної ділянки зареєстрована з кадастровим номером: 3224285601:01:035:0007, площа співпадає на 5.1309, та запропоновано усунути існуючий перетин земельних ділянок.
Як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 18 квітня 2024 року, земельна ділянка з кадастровим номером 3224285601:01:035:0007, площею 0,2443 га, що розташована в АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2647791732020, номер відомостей про речове право: 48182003 належить на праві власності ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 16 червня 2009 року №1630, посвідченого державним нотаріусом          Цимбалюк В.М.
Дана земельна ділянка раніше належала ОСОБА_7 згідно державного акту від 28 серпня 2008 року.
Позивач звертався до Ставищенської селищної ради з проханням вирішення земельного спору між ним та відповідачем ОСОБА_3 , оскільки остання відмовляється внести зміни у відомостях ДЗК по своїй земельній ділянці, проте йому було рекомендовано вирішувати спір у правоохоронних та судових органах.
Відповідно до копії рішення 49-ї чергової сесії VIII скликання Ставищенської селищної ради від 18 січня 2024 року №3674 перейменовано в  АДРЕСА_1 .
Позивач, звертаючись до суду з даним позовом посилався на те, щовін звернувся до відповідача ОСОБА_3 та запропонував зробити уточнення меж земельних ділянок по фактичному використанні для виправлення технічних помилок у Державному земельному кадастрі відповідно до норм чинного законодавства, однак позитивної відповіді не отримав. Вказував, що він не може оформити та зареєструвати право власності на земельну ділянку, на якій розташований житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, яка передана йому у власність та якою він користується, а тому звернувся до суду з даним позовом про визнання недійсним та скасування договору дарування, визнання недійсним та скасування державного акту, скасування реєстрації прав на земельну ділянку.
Згідно з ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. 
Разом з тим, відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових, та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Згідно з ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один зі способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
Частина 1 ст.48 ЦПК України визначає, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. 
За теоретичним визначенням «відповідач» - це особа, яка має безпосередній зв`язок  зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.
Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.
Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача. 
Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. 
Частиною 2 ст.51 ЦПК України передбачено, що якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.
За змістом норм цивільного процесуального права з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства та принципу змагальності сторін, саме на позивача покладено обов`язок визначати коло відповідачів у справі, предмет та підстави  позову. 
При цьому суд під час розгляду справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та повинен вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.
Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
Аналогічні висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц.
Положеннями статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.
Відповідно до частини другої статті 202 ЦК України правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта статті 202 ЦК України).
У постанові Верховного Суду від 26 січня 2022 року у справі №917/2041/20 зазначено, що у справі за позовом заінтересованої особи про визнання недійсним договору як відповідачі мають залучатись всі сторони правочину, а тому належними відповідачами є сторони оспорюваного договору, а не одна із них.
Аналогічні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 30 липня 2020 року у справі №670/23/18,  від 18 листопада 2020 року у справі №318/1345/17, від 14 квітня 2021 року у справі №552/3469/18.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Як вбачається з матеріалів справи, позивач заявляв позовні вимоги, у тому числі, про визнання недійсним та скасування державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯЖ №667811, виданий управлінням земельних ресурсів у Ставищенському районі Київської області 28 серпня 2008 року та про визнання недійсним та скасування договору дарування, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 , посвідченого державним нотаріусом Цимбалюк В.М. 16 червня 2009 року, зареєстрованого в реєстрі за №1630 на земельну ділянку кадастровий номер: 3224285601:01:035:0007, площею 0,2443 га.
Державний акт на право власності на земельну ділянку кадастровий номер 3224285601:01:035:0007 серія ЯЖ №667811 від 28 серпня 2008 року був виданий ОСОБА_7 , який в подальшому 16 червня 2009 року подарував вказану земельну ділянку ОСОБА_3 згідно договору дарування.
Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_7 , як особа, якій було видано державний акт серія ЯЖ №667811 від 28 серпня 2008 року та як сторона правочину (договору дарування), які позивач просить визнати недійсними та скасувати, не був залучений до участі у справі в якості співвідповідача.
Отже, коло осіб - учасників справи позивач визначив з порушенням норм процесуального права. 
Позивач у ході розгляду справи у суді першої інстанції не звертався до суду з клопотанням про залучення до участі  у справі як співвідповідача ОСОБА_7 .
Отже, зазначене свідчить про істотне порушення судом першої інстанції норм процесуального права, яке потягло за собою ухвалення незаконного рішення.
Відповідно до ч.4 ст.367 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Оскільки суд першої інстанції дійшов правильного по суті висновку щодо відмови в задоволенні позову ОСОБА_4 , однак з помилкових мотивів, отже судове рішення підлягає зміні з викладенням його мотивувальної частини в редакції цієї постанови.
Колегія суддів звертає увагу позивача на те, що відмова в задоволенні позовних вимог у зв`язку із викладеними вище підставами не позбавляє права на захист своїх порушених прав шляхом звернення до суду із відповідним позовом до належних учасників справи, тому і право на судовий захист, гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, не порушене.
Ухвалюючи додаткове рішення та стягуючи з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10000 грн., суд першої інстанції виходив з критеріїв співмірності, обгрунтованості, реальності, розумності та справедливості.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, 13 вересня 2024 року на адресу суду першої інстанції від предстаника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_8 надійшло клопотання про ухвалення додаткового рішення, в якій останній просив стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 понесені витрати на правничу допомогу в суді першої інстанції в розмірі 15000 грн. 
На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції стороною відповідача ОСОБА_3 було надано копії: договору про надання правничої допомоги № б/н від 29 липня 2024 року, акту приймання-передачі наданих послуг до вказаного договору, ордера на надання правничої допомоги.
19 вересня 2024 року представником позивача було подано заперечення на клопотання про розподіл судових витрат, в якому останній вказував на те, що встановлений розмір гонорару адвоката не відповідає нормативно-правовим актам щодо визначення такого гонорару, є суперечливим та незаконним. Зазначав, що відповідачем ОСОБА_3 не надано платіжних доручень на підтвердження фактично здійснених витрат.
Згідно з п.3 ч.1 ст.270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
Частиною 3 ст.270 ЦПК України визначено, що суд, який ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення.  
Частиною 1 статті 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно з  ч.ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:
1) у разі задоволення позову - на відповідача;
2) у разі відмови в позові - на позивача;
3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Відповідно до частин першої - четвертої статті 137 ЦК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (частина третя статті 141 ЦПК України).
При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.
Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною четвертою статті 141 ЦПК України, визначені також положеннями частин шостої, сьомої, дев`ятої статті 141 цього Кодексу.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на правову допомогу або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п'ятою, шостою, сьомою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. 
Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України» заява №19336/04, від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95), від 06 липня 2015 року у справі «Заїченко проти України» (п.131), зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц, постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі №742/2585/19, від 03 лютого 2021 року у справі №522/24585/17.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення з позивача витрат на правову допомогу у розмірі 10000 грн., оскільки при визначенні суми відшкодування суд першої інстанції вірно виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи. 
Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не взято до уваги, що позивач є учасником бойових дій та йому відповідно встановлені соціальні пільги, колегія суддів відхиляє, оскільки учасники бойових дій під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються від сплати судового збору лише у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав. 
При цьому, сторона, яка звільнена законом від сплати судового збору не звільняється від відшкодування витрат на правову допомогу.
З огляду на зазначене, у усуд першої інстанції були відсутні підстави для звільнення ОСОБА_4 від відшкодування на користь ОСОБА_3 витрат на правову допомогу.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги на рішення суду та про залишення без змін додаткового рішення суду.
Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 -  ОСОБА_2  - задовольнити частково.
 
Рішення Ставищенського районного суду Київської області від 12 вересня 2024 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
 
Додаткове рішення Ставищенського районного суду Київської області від 20 вересня 2024 року- залишити без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. 
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.
 
Повний текст постанови складено 05 червня 2025 року.
 
Головуючий:
 
Судді: