Дата документу 02.04.2025 Справа № 335/6439/24

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний №335/6439/24         Головуючий у 1-й інстанції: Рибалко Н.І. Провадження № 22-ц/807/645/25         Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
02 квітня 2025 року м. Запоріжжя
Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого,судді-доповідача  суддів:    за участю секретаря  	Подліянової Г.С., Кочеткової І.В. ,  Трофимової Д.А.,  Камалової В.В.,   	

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 13 січня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» про визнання незаконним та скасування наказу про призупинення дії трудового договору, стягнення заробітної плати, моральної шкоди, - 
В С Т А Н О В И В:

07 червня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова Група «ТАС» про визнання незаконним та скасування наказу про призупинення дії трудового договору, стягнення заробітної плати, моральної шкоди.
В обґрунтування позову зазначено, що з 05 вересня 2019 року працює у ПрАТ «Страхова Група «ТАС» на посаді директора регіонального центру Запорізької регіональної дирекції.

Згідно з Наказом Голови Правління №368-К від 12 травня 2022 року дію трудового договору було призупинено, у зв`язку з військовою агресією РФ проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи працівниками компанії. З даним наказом він не був ознайомлений. При цьому зазначав, що він продовжує працювати на підприємстві відповідача по теперішній час, виконує свої посадові обов`язки відповідно до умов трудового договору. Разом з тим, відповідач, починаючи з 12 травня 2022 року припинив нарахування та виплату позивачу заробітної плати.

Вважає, що відповідач не мав достатніх підстав для видачі оскаржуваного наказу про призупинення дії трудового договору з позивачем, оскільки були відсутні обов`язкові для цього умови, а саме абсолютна неможливість надання роботодавцем та виконання працівником відповідної роботи. За умови, що працівник бажає та може виконувати роботу, або роботодавець може надавати роботу призупинення дії трудового договору є незаконним, а тому такий наказ підлягає скасуванню.

Позивач зазначив, що він мав можливість і продовжував працювати та не ініціював питання щодо призупинення з ним трудового договору.

На підставі вищевикладеного, ОСОБА_1 просить суд визнати незаконним та скасувати наказ ПрАТ «СГ «ТАС» №368-К від 12 травня 2022 року «Про зупинення дії трудового договору з ОСОБА_1 »; стягнути з ПрАТ «СГ «ТАС» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за період з 12 травня 2022 року по 09 травня 2024 року, включно у розмірі 153850,00 грн, з утриманням з цієї суми податків та інших обов`язкових платежів при виплаті, середньоденний заробіток в розмірі 213,11 грн., за кожний день затримки, починаючи з дня відсторонення від роботи з 12 травня 2022 року до 09 травня 2024 року, в сумі 106555,00 грн., моральну шкоду в розмірі 200000,00 грн., кошти на відшкодування витрат зі сплати судового збору у розмірі 4239,40 грн. та отримання правничої допомоги у розмірі 5700,00 грн., судовий збір на користь державного бюджету у розмірі 1211,20 грн.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 13 січня 2025 року в позові ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова Група «ТАС» про визнання незаконним та скасування наказу про призупинення дії трудового договору, стягнення заробітної плати, моральної шкоди відмовлено повністю. 

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 13 січня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовну заяву  ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова Група «ТАС» задовольнити в повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції не врахував, що позивач продовжував працювати на підприємстві відповідача, однак відповідач припинив з 12 травня 2022 року нарахування та виплату позивачу заробітної плати, він не отримав оскаржуваний наказ та не був ініціатором призупинення з ним дії трудового договору, з відповідною заявою до відповідача не звертався. Отже, зазначений наказ є незаконним, прийнятим з порушенням норм чинного трудового законодавства та таким, що грубо порушує його право на працю та оплату праці, тому має бути скасованим. У зв`язку з незаконністю наказу про призупинення дії трудового договору, обов`язок по відшкодуванню заробітної плати має бути покладено на відповідача.
Щодо висновків суду з приводу застосування у даному спорі положень ч.1 ст.233 КЗпП України, то апелянт зазначив, що з оскаржуваним наказом він був ознайомлений лише після подачі позовної заяви до суду, тому процесуальні строки на момент подачі позовної заяви не можуть рахуватися із завершенням карантину 30 червня 2023 року, а повинні рахуватися з моменту ознайомлення позивача з наказом. Відповідач надав наказ № 368-К від 12 червня 2022 року - 18 листопада 2024 року, саме з цього моменту вважається, що позивач ознайомлений з наказом та рахуються строки. Також зазначає, що 13 листопада 2023 року апелянт звернувся до Державної служби з питань праці зі скаргою на призупинення трудового договору та припинення нарахування та виплату порушеного права. З урахуванням того, що припис Державної служби з питань праці, який оскаржується ПАТ «Страхова група» у справі № 320/2980/24 судом не розглянуто, тому позиція суду щодо процесуальних строків поспішна.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу представник ПрАТ «СГ «ТАС» Синельніков М.О. зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок винесено обґрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню. 

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення зазначеним вимогам відповідає.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що призупинення дії трудового договору в умовах військової агресії проти України можливе лише при умові перебування роботодавця у таких обставинах, коли він не може надати працівнику роботу або ж працівник не може цю роботу виконувати. Якщо працівник бажає та може виконувати роботу, а роботодавець може надати роботу, відсутні підстави для призупинення дії трудового договору. Проте, відповідачем не доведено, що на час видачі оскаржуваного наказу про призупинення трудового договору з позивачем існували обставини, які виключали можливість сторін трудових відносин виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором, тобто, що існувала абсолютна неможливість роботодавця надати роботу, а працівнику її виконувати. З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що призупинення трудових відносин з позивачем не відповідає вимогам статті 13 Закону України « Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Водночас, з огляду на те, що з 15 травня 2022 року позивач був обізнаний про наявність спірного наказу, який на його думку порушував його трудові права, а з позовною заявою до суду позивач звернувся 07 червня 2024 року, ним пропущено строк звернення до суду, встановлений статтею 233 Кодексу законів про працю України, що є підставою для відмови у задоволенні позову, судом не знайдено підстав для його поновлення, тому у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено у зв`язку з пропуском позивачем строку на звернення до суду з цим позовом.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, виходячи з наступного. 
Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Судом встановлено, що відповідно до наказу № 402-К від 04 вересня 2019 року ОСОБА_1 прийнятий на посаду директора регіонального центру Запорізької регіональної дирекції з 05 вересня 2019 року (т.1 а.с.129).

Відповідно до Наказу №31/2/Гозаг від 21 березня 2022 року, винесений головою правління ПрАТ «СГ «ТАС» Царук П., призупинено дію трудового договору з працівниками, у разі абсолютної неможливістю обох сторін трудових відносин виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором. Відшкодування заробітної плати працівникам, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам на час призупинення дії трудового договору у повному обсязі покладається на державу, що здійснює військову агресію проти України (т.1 а.с.127). 

Відповідно до наказу №1257-ВП від 11 травня 2022 року Директора Департаменту персоналу ПрАТ «СГ «ТАС», ОСОБА_1 , директору регіонального центру Запорізької регіональної дирекції, надано частину щорічної відпустки строком на 14 календарних днів з 12 травня 2022 року по 25 травня 2022 року(т.1 а.с.136), за заявою ОСОБА_1 від 11 травня 2022 року (т.1 а.с.99).

Відповідно до Наказу №368-К голови правління Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ТАС» від 12 травня 2022 року «Про призупинення дії трудового договору з ОСОБА_2 , призупинено дію трудового договору з ОСОБА_1 , директором регіонального центру Запорізької регіональної дирекції, з 26 травня 2022 року до відновлення можливості виконувати роботу, але не пізніше дня припинення або скасування воєнного часу (т.1 а.с.48,128). 

15 травня 2022 року відповідачем наказ №368-К від 12 травня 2022 року було направлено на адресу індивідуальної корпоративної пошти ОСОБА_3 /TAS (o.tymoshenko @sgtas.ua).

Відповідно до припису про скасування наказу (розпорядження) роботодавця або усунення порушень законодавства про працю щодо призупинення дії трудового договору № Ц/КВ/31103/18/П/СК від 20 грудня 2023 року, головним державним інспектором відділу з питань праці східного напрямку управління інспекційної діяльності у Київській області Центрального міжрегіонального управління Державної служби з питань праці Афанасьєвою В, на підставі звернення ОСОБА_1 від 13 листопада 2023 року щодо призупинення дії трудового договору, зобов`язано ПАТ « СГ «ТАС» скасувати наказ № 368-К від 12 травня 2022 року ( т. 1 ас. 19).

Відповідно до Актів про відсутність на роботі ОСОБА_1 від 18 квітня 2022 року, від 19 квітня 2022 року, від 20 квітня 2022 року, від 21 квітня 2022 року , від 25 квітня 2022 року, від 26 квітня 2022 року, від 27 квітня 2022 року, від 28 квітня 2022 року, від 02 травня 2022 року, від 03 травня 2022 року, від 04 травня 2022 року, складеними працівниками Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» вбачається, що 18 квітня 2022 року, 19 квітня 2022 року, 20 квітня 2022 року, 21 квітня 2022 року, 25 квітня 2022 року, 26 квітня 2022 року, 27 квітня 2022 року, 28 квітня 2022 року, 02 травня 2022 року, 03 травня 2022 року, 04 травня 2022 року ОСОБА_1 директор регіонального центру Запорізької регіональної дирекції Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» протягом робочого дня з 9-00 год. до 18-00 год., усього за робочий день 8 годин 12 хвилин, був відсутній на роботі, на робочому місці та в цілому на підприємстві, а також не вийшов на зв`язок для з`ясування причин та не попереджав про відсутність. З`ясувати причини відсутності ОСОБА_1 за відомим номером телефону не вдалось (т.1 а.с.83-93). 

Відповідно до наказу № 97-К голови правління приватного акціонерного товариства «СГ «ТАС» ОСОБА_4 від 21 лютого 2024 року «Про поновлення дії трудового договору з ОСОБА_1 », ПАТ « СГ «ТАС» поновив дію трудового договору з ОСОБА_1 з 04 березня 2024 року. Підстава: припис Центрального міжрегіонального управління Державної служби з питань праці №Ц/КВ/31103/18/П/СК від 20 грудня 2023 року, ініціатива роботодавця (т.1 а.с.124). З даним наказом ОСОБА_1 ознайомився 09 травня 2024 року, про що свідчить його особистий підпис у наказу (т. 1 а.с.125). 
       
Відповідно до листа голови правління приватного акціонерного товариства «СГ «ТАС» Царук П. від 10 січня 2024 року, адресоване ОСОБА_1 , про те, що товариство пропонує йому прибути 15 січня 2024 року до Головного офісу Компанії, за адресою: АДРЕСА_1 , для з`ясування можливості відновлення виконання ним трудових обов`язків та поновлення дії трудового договору (т.1 а.с.110). Даний лист було направлено на адресу ОСОБА_1 , а саме: АДРЕСА_2 рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення із трекінг номером 05 900 095т 669 55 (т.1 а.с.111-112). Відповідно до витягу із сайт АТ «Укрпошта» рекомендоване поштове повідомлення ОСОБА_1 отримав 30 січня 2024 року (т.1 а.с.113-114). 
Відповідно до Акту від 06 березня 2024 року, складений працівниками Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС», а саме директором департаменту персоналу Кілочик Я.О., заступником начальника Управління регресної роботи ОСОБА_5 , менеджер по роботі з персоналом Департаменту персоналу ОСОБА_6 , директором юридичного департаменту ОСОБА_7 , про те, що 06 березня 2024 року о 14-20 год. директором юридичного департаменту Валерієм Петруком здійснено телефонний дзвінок (з номера телефону НОМЕР_1 ) директору регіонального центру Запорізької регіональної дирекції Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» Тимошенку О.В. на номер телефону НОМЕР_2 та повідомлено: 
1) про поновлення дії трудового договору між Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» та ОСОБА_1 з 04 березня 2024 року згідно Наказу №97-К від 21 лютого 2024 року;
2) про необхідність ОСОБА_1 з`явитися за його робочим місцем та стати до роботи з 04 березня 2024 року за адресою оренди офісного приміщення Запорізької регіональної дирекції Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС»: м. Запоріжжя, вул. Жаботинського, буд. 27;
3) про скорочення штату та чисельності працівників Запорізької регіональної дирекції АТ «СГ «ТАС» (приватне) згідно Наказу №98-К від 21 лютого 2024 року;
4) про попередження ОСОБА_1 про майбутнє звільнення з займаної посади директора регіонального центру Запорізької регіональної дирекції за п. 1 ст. 40 КЗпП України з 15 травня 2024 року; 
5) про направлення ОСОБА_1 поштовим відправленням на адресу АДРЕСА_3 , для ознайомлення: Наказу №97-К від 21 лютого 2024 року, Наказу №98-К від 21 лютого 2024 року, попередження ОСОБА_1 про майбутнє звільнення з займаної посади на підставі п. 1 с. 40 КЗпП України з 15 травня 2024 року та дванадцяти ОСОБА_8 на працевлаштування у АТ «СГ «ТАС» (приватне) (т.1 а.с.94).
       
Відповідно до листа голови правління приватного акціонерного товариства «СГ «ТАС» Царук П. від 10 січня 2024 року, адресоване ОСОБА_1 , про те, що товариство пропонує йому прибути 15 січня 2024 року до Головного офісу Компанії, за адресою: АДРЕСА_1 , для з`ясування можливості відновлення виконання ним трудових обов`язків та поновлення дії трудового договору (т.1 а.с.110). Даний лист було направлено на адресу ОСОБА_1 , а саме: АДРЕСА_2 рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення із трекінг номером 05 900 095т 669 55 (т.1 а.с.111-112). Відповідно до витягу із сайт АТ «Укрпошта» рекомендоване поштове повідомлення ОСОБА_1 отримав 30 січня 2024 року (т.1 а.с.113-114). 

04 березня 2024 року ОСОБА_2 до роботи не став, бажання виконувати роботу не виявляв, не йшов на контакт з роботодавцем.
Відповідно до Наказу №616-К голови правління Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» від 18 липня 2024 року, звільнено ОСОБА_1 , директора регіонального центру Запорізької регіональної дирекції, 24 липня 2024 року у зв`язку зі скороченням штату та чисельності працівників Запорізької регіональної дирекції АТ «СГ «ТАС» (приватне), згідно п.1 ст.40 КЗпП України. Підстава: Наказ №523-К від 09 травня 2024 року «Про скорочення штату та чисельності працівників Запорізької регіональної дирекції АТ «СГ «ТАС» (приватне) (т.1 а.с.133). З даним наказом ОСОБА_1 ознайомився 23 липня 2024 року, про що свідчить його особистий підпис у наказу (т. 1 а.с.134). 
Стаття 43 Конституції України гарантує право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.

Не можуть бути обмежені права і свободи передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року N 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року N 2102-IX, в Україні введено воєнний стан, який діє на теперішній час.

Згідно з пунктом 3 цього Указу, у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України.

Воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень (стаття 1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану").

15 березня 2022 року прийнято Закон України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану", яким визначені особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України "Про правовий режим воєнного стану".

Частинами першою та другою статті 1 Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" (тут і далі в редакції на час винесення оспорюваного наказу від 01 квітня 2022 року) встановлено, що на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України.

У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.

Згідно з пунктом 2 Прикінцевих положень КЗпП України, під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України "Про правовий режим воєнного стану", діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану".

Відповідно до статті 13 Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором.

Дія трудового договору може бути призупинена у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи.

Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин.
Призупинення дії трудового договору роботодавець та працівник за можливості мають повідомити один одного у будь-який доступний спосіб.

Відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам на час призупинення дії трудового у повному обсязі покладається на державу, що здійснює військову агресію проти України.

Наведена спеціальна норма права надає роботодавцю право тимчасово призупинити дію трудового договору з працівником у разі неможливості у зв`язку із військовою агресією проти України забезпечити працівника роботою.

Водночас таке право не є абсолютним. Для застосування цієї норми права роботодавець має перебувати в таких обставинах, коли він не може надати працівнику роботу, а працівник не може виконати роботу. Зокрема, у випадку, якщо необхідні для виконання роботи працівником виробничі, організаційні, технічні можливості, засоби виробництва знищені в результаті бойових дій або їх функціювання з об`єктивних і незалежних від роботодавця причин є неможливим, а переведення працівника на іншу роботу або залучення його до роботи за дистанційною формою організації праці неможливо.

Подібний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 21 червня 2023 року у справі N 149/1089/22 (провадження N 61-292 св 23).

Верховний Суд у постанові від 27 вересня 2023 року у справі N 523/11673/22  (провадження N 61-5654 св 23), розглядаючи спір про звільнення 22 серпня 2022 року з посади сестри-господині в школі/таборі в м. Одесі на підставі пункту 6 частини першої статті 41 КЗпП України, дійшов висновку, що "існування воєнного стану автоматично не означає знищення (відсутність) виробничих, організаційних та технічних умов, засобів виробництва або майна роботодавця внаслідок бойових дій. При цьому суд зауважує, що пункт 6 частини першої статті 41 КЗпП України не містить умов за яким трудовий договір може бути розірваний з ініціативи роботодавця у зв`язку із нерентабельністю внаслідок того, що установа фактично не працює чи неможливістю роботодавця організувати безпеку працівникам тощо. Згідно з наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій від 22 грудня 2022 року N 309 "Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією", в редакції чинній на час звільнення позивачки з роботи, м. Одеса до переліку таких територій включена не була. Оскільки ДП Українського дитячого центру "Молода гвардія" розташоване на території, де не проводяться бойові дії, неможливість забезпечити позивачку роботою, визначену трудовим договором не пов`язана із відсутністю виробничих, організаційних та технічних умов, засобів виробництва або майна роботодавця внаслідок бойових дій, а саме по собі існування воєнного стану в країні та обставини, пов`язанні з тим, що фактично дитячій табір не працює, не є підставою для розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця за пунктом шостим частини першої статті 41 КЗпП України".

Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до положень частини першої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до положень статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 

Судом установлено, що ОСОБА_1 з 05 вересня 2019 року обіймає посаду у ПАТ « Страхова Група «ТАС» на посаді директора регіонального центру Запорізької регіональної дирекції.

Факт введення в Україні з 24 лютого 2022 року воєнного стану є загальновідомим.

Відповідно до Наказу №368-К голови правління Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ТАС» від 12 травня 2022 року призупинено дію трудового договору з ОСОБА_1 , директором регіонального центру Запорізької регіональної дирекції, з 26 травня 2022 року до відновлення можливості виконувати роботу, але не пізніше дня припинення або скасування воєнного часу (т.1 а.с.48,128). 

Суд має насамперед з`ясувати, а відповідач довести, неможливість надання та виконання роботи.

Подібні за змістом правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 15 вересня 2023 року у справі N 161/7449/22 (провадження N 61-735 св 23), від 31 січня 2024 року у справі N 161/8196/22 (провадження N 61-6897 св 23).

Заперечуючи проти позову відповідач зазначив щодо призупинення трудових відносин у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, тимчасовою окупацією частини території Запорізької області, безпосередньою близькістю регіонального центру Запорізької регіональної дирекції до лінії зіткнення та зони бойових дій, недноразовими ракетними ударами по м. Запоріжжя, неможливістю роботодавця забезпечити безпечні умови праці, наявність актів від 18, 19, 20, 21, 25, 26, 27, 28 квітня, 02, 03, 04 травня 2022 року про відсутність на роботі позивача, було підставою для винесення оскаржуваного наказу про призупинення дію трудового договору з ОСОБА_1 , директором регіонального центру Запорізької регіональної дирекції, з 26 травня 2022 року до відновлення можливості виконувати роботу, але не пізніше дня припинення або скасування воєнного часу призупинення трудових відносин. Зазначивши також, що відповідно до Наказу №31/2/Гозаг від 21 березня 2022 року, винесений головою правління ПрАТ «СГ «ТАС» Царук П., було призупинено дію трудового договору не тільки з ОСОБА_1 , а й з іншими працівниками, у разі абсолютної неможливістю обох сторін трудових відносин виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором. Відшкодування заробітної плати працівникам, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам на час призупинення дії трудового договору у повному обсязі покладається на державу, що здійснює військову агресію проти України.

Оскільки у справі не встановлено обставин неможливості надання відповідачем ОСОБА_1 роботи у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, а позивачу - її виконувати, тому суд встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов обґрунтованого висновку про те, що призупинення дії трудового договору з позивачем є незаконним.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 не містить доводів щодо неправильності зазначеного висновку суду першої інстанції, а зводиться лише до незгоди з порядком застосування судом до спірних правовідносин приписів статті 233 КЗпП України. 

Згідно з частиною першою статті 233 КЗпП України, тут і надалі - в редакції, яка була чинною на час звернення позивачки до суду, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення.

        Встановлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити пропущений строк.

Пунктом 2 Прикінцевих положень КЗпП України визначено, що під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України « Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України « Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Враховуючи неодноразове внесення змін до Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» вирішальним у контексті застосування законодавства до спірних правовідносин є момент їх виникнення .

Згідно з статтею 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відтак, Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» підлягає застосуванню у редакції, яка була чинна на день винесення спірного наказу від 12 травня 2022 року.

Згідно ч. 2 ст. 13 Закону України « Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (в редакції, яка діяла в період з 24 березня 2022 року по 18 липня 2022 року, тобто на час виникнення спірних правовідносин - призупинення дії трудового договору роботодавець та працівник за можливості мають повідомити один одного у будь-який доступний спосіб.

З матеріалів справи вбачається та встановлено судом першої інстанції, що відповідач повідомив позивача про призупинення дії трудового договору в доступний спосіб, а саме 15 травня 2022 року відповідач направив наказ від 12 травня 2022 року № 368-К на адресу індивідуальної корпоративної пошти позивача ОСОБА_3 /TAS (o.tymoshenko @sgtas.ua), через яку позивач в цей час одночасно скористався можливістю подати електронну заяву на адресу відповідача на відпустку на період з 12 травня 2022 року по 25 травня 2022 року. Яка була йому надана відповідачем на підставі його заяви від 11 травня 2022 року відповідно до наказу №1257-ВП від 11 травня 2022 року ( т. 1 а.с. 99, а.с.136-137).

З довідки ПАТ « Страхова група «ТАС» № 181 від 29 серпня 2024 року вбачається, що з червня 2022 року по квітень 2024 року позивач не отримував заробітну плату ( т. 1 а.с. 96), однак не отримуючи заробітної пати протягом тривалого часу, він не вчиняв жодних дій щодо відновлення свого порушеного права на оплату праці більше, ніж рік, що є також підтвердженням обізнаності позивача про причину невиплати йому заробітної плати. через призупинення дії трудового договору.

У позовній заяві ОСОБА_1 зазначає, що відповідачем починаючи з 12 травня 2022 року припинено нарахування та виплату йому заробітної плати, що також свідчить про обізнаність позивача щодо свого порушеного права. 

Крім того, позивач 13 листопада 2023 року звертався до Державної служби з питань праці зі скаргою на призупинення дії трудового договору, посилається на незаконність наказу голови правління ПАТ «Страхова компанія «ТАС» № 368-К від 12 травня 2022 року про призупинення з ним дію трудового договору, отже був обізнаний про порушене відносно нього право та про наявність оскаржуваного наказу ( т. 1 а.с. 17).

Отже, доводи апеляційної скарги про необізнаність з наказом голови правління Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ТАС» №368-К від 12 травня 2022 року про призупинення дії трудового договору з ОСОБА_1 , директором регіонального центру Запорізької регіональної дирекції, з 26 травня 2022 року до відновлення можливості виконувати роботу, але не пізніше дня припинення або скасування воєнного стану спростовуються вищезазначеними обставинами справи, тому є безпідставними.

Крім того, позивач в судовому засіданні при розгляді даної справи пояснив, що про зупинення дії трудового договору він дізнався в січні 2023 року, тому позивач мав право звернутися до суду упродовж трьох місяців з дати закінчення дії карантину, тобто до 02 жовтня 2023 року. 

Доводи апеляційної скарги про те, що починаючи з 26 травня 2022 року та весь час у період призупинення дії трудового договору він фактично продовжував працювати не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються актами ПАТ «Страхова група «ТАС» про відсутність на роботі ОСОБА_1 від 18 квітня 2022 року, від 19 квітня 2022 року, від 20 квітня 2022 року, від 21 квітня 2022 року , від 25 квітня 2022 року, від 26 квітня 2022 року, від 27 квітня 2022 року, від 28 квітня 2022 року, від 02 травня 2022 року, від 03 травня 2022 року, від 04 травня 2022 року, складеними працівниками Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» з яких вбачається, що 18 квітня 2022 року, 19 квітня 2022 року, 20 квітня 2022 року, 21 квітня 2022 року, 25 квітня 2022 року, 26 квітня 2022 року, 27 квітня 2022 року, 28 квітня 2022 року, 02 травня 2022 року, 03 травня 2022 року, 04 травня 2022 року ОСОБА_1 директор регіонального центру Запорізької регіональної дирекції Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» протягом робочого дня з 9-00 год. до 18-00 год., усього за робочий день 8 годин 12 хвилин, був відсутній на роботі, на робочому місці та в цілому на підприємстві, а також не вийшов на зв`язок для з`ясування причин та не попереджав про відсутність. З`ясувати причини відсутності ОСОБА_1 за відомим номером телефону не вдалось (т.1 а.с.83-93).
Належних, достатніх та достовірних доказів на підтвердження того, що за час призупинення дії трудового договору ОСОБА_1 виконував свої трудові обов`язки ( як то звіти про виконану роботу, акти виконаних робіт, результати його роботи) останній суду не надав.

Разом з тим,  Законом України від 30 березня 2020 року N 540-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" КЗпП України доповнено главою XIX "Прикінцеві положення", в якій зазначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Тлумачення наведених норм закону свідчить про те, що запровадження на всій території України карантину є безумовною правовою підставою для продовження строків, визначених статтею 233 КЗпП України, на строк дії такого карантину.

 Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року N 211 "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу "COVID-19" визначено, що з 12 березня 2020 року на всій території України встановлено карантин.

Надалі постановами Кабінету Міністрів України цей карантин на території України продовжувався та був відмінений з 30 червня 2023 року на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року N 651.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 грудня 2023 року у справі N 947/8885/21 дійшов висновку, що запровадження на всій території України карантину законодавець визначив безумовною правовою підставою для продовження строків, визначених статтею 233 КЗпП України, на строк дії такого карантину.

Особа не несе обов`язку доводити конкретні причини пропуску строку звернення до суду, окрім дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).

Із завершенням карантину 30 червня 2023 року строки звернення до суду не сплинули, оскільки положення пункту 1 глави Х1Х КзпП України не передбачено, що визначені ст. 233 КЗпП України строки звернення до суду закінчуються саме одночасно зі спливом строку карантину.

Оскільки оскаржуваний наказ про призупинення дії трудового договору з позивачем було винесено під час дії карантину, тому у межах спірних правовідносин тримісячний строк звернення до суду почав перебіг під час дії карантину (до 30 червня 2023 року), то після закінчення карантину з наступного дня (01 липня 2023 року) потрібно обчислювати строк звернення до суду та його тривалість буде складати: кількість днів до закінчення карантину + визначений законом процесуальний строк. Тобто на період дії карантину обчислення процесуальних строків продовжується (збільшується).

Водночас, незважаючи на беззаперечну продовжуваність строку звернення позивача до суду із вказаним позовом під час дії на території України карантину, позивач не пред`явив позов про захист свого порушеного трудового права, про порушення якого дізнався ще у травні 2022 року, у визначений ч. 1 ст. 233 КЗпП України, тримісячний строк звернення, зокрема після закінчення 30 червня 2023 року карантину.

Відповідно до штампу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя Тимошенко О.І. особисто подав позовну заяву до суду 07 червня 2024 року, що підтверджується його підписом на даній заяві, тобто по спливу восьми місяців після закінчення визначеного законом тримісячного строку звернення до суду після закінчення карантину. 

Встановивши, що оспорюваний наказ було винесено 12 травня 2022 року, а позов у справі, що переглядається, згідно з відміткою поштового штемпелю, було подано ОСОБА_1 07 червня 2024 року, а в межах спірних правовідносин тримісячний строк звернення до суду почав перебіг під час дії карантину (до 30 червня 2023 року), то після закінчення карантину з наступного дня (01 липня 2023 року) потрібно обчислювати строк звернення до суду та його тривалість буде складати: кількість днів до закінчення карантину + визначений законом процесуальний строк. Тобто на період дії карантину обчислення процесуальних строків продовжується (збільшується), суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що позивачем пропущено строк звернення до суду, визначений статтею 233 КЗп П України, який був продовжений на строк дії карантину. 

Відповідно до статті 234 КЗпП України, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ч.1 ст. 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки.

Положення КЗпП України не містять вичерпного переліку причин, які можна вважати поважними при пропуску строку звернення до суду, вони враховуються у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи.

Натомість,ш поважними причинами пропущення строку звернення до суду за вирішенням трудового спору визнаються лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами щодо неможливості такого звернення.

У справі "Креуз проти Польщі" Європейський суд з прав людини роз`яснив, що, реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави - учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладному руху в судовому процесі.

Доводи позивача на введення на території України з 24.02.2022 року воєнного стану та існування його на дату звернення до суду із вказаним позовом, судом правомірно відхилено, оскільки змін у зв`язку з цим до КЗпП України в частині строків, визначених статтею 233 цього Кодексу, внесено не було, крім того позивач знаходячись в м.Запоріжжя мав можливість звернутися до суду не тільки особисто, а й через систему «електронний суд».

Надані позивачем виписки з медичних карт стаціонарного хворого (т.1, а/с 34-37) свідчать про стаціонарне лікування позивача з 17.03.2023 по 24.03.2023, з 13.02.2024 по 22.02.2024, з 13.03.2024 по 22.03.2024, з 23.05.2024 по 28.05.2024, не стосуються періоду з липня по серпень включно 2023 року (строк для звернення з позовом до суду). 

Посилання позивача на те, що він очікував чим завершиться розгляд його скарги Державною службою з питань праці, тому не звернувся вчасно до суду із позовом, не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду за вирішенням трудового спору, інших причин, які б могли бути поважними позивач не навів.

З огляду на зазначене, з матеріалів справи вбачається, що позивач не надав належних та достатніх доказів того, що не мав реальної можливості звернутися з даним позовом у межах строку визначеного ч.1 ст. 233 КЗпП України, тому суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи, правильно застосував до спірних правовідносин приписи статті 233 та пункт 1 розділу Х1Х «Прикінцеві положення КЗпП України, дійшов обгрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову про визнання незаконним та скасування наказу про призупинення дії трудового договору.

Як наслідок, враховуючи відмову в позові про визнання незаконним та скасування наказу про призупинення дії трудового договору, немає підстав для стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки, та відшкодування позивачу моральної шкоди.

Таким чином, за відсутності законних підстав для поновлення пропущеного строку звернення до суду, суд враховує норми закону про те, що застосовується позовна давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але процесуальні строки для звернення до суду спливли, суд відмовляє у позові через сплив строку за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Саме такої позиції дотримуються суди при розглядів спорів, зокрема позиції суду, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц).

З огляду на зазначене, оскільки позивачем заявлено позов після спливу строку передбаченого ч.1 с т.233 КЗпП України, судом не знайдено підстав для його поновлення, тому суд першої інстанції обгрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у зв`язку із пропуском позивачем строку на звернення до суду з цим позовом, який передбачений ч. 1 ст. 233 цього Кодексу. 

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника по суті спору та їх відображення в судовому рішенні суду першої інстанції, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, яка розглядається сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

З урахуванням вищевикладеного, вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б спростували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, апеляційна скарга не містить.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "РуїсТоріха проти Іспанії" (RuizTorijav. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
З огляду на те, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.
Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд, 

УХВАЛИВ :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 13 січня 2025 року залишити без змін. 

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повна постанова складена 09 квітня 2025 року.

Головуючий, суддя Суддя Суддя
Подліянова Г.С. Кочеткова І.В. Трофимова Д.А.