П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

15 квітня 2025 р.	м. Одеса	Справа № 420/15516/24	

Перша інстанція: суддя Самойлюк Г.П.,
повний текст судового рішення
складено 02.09.2024, м. Одеса
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача: Димерлія О.О.,
суддів: Шляхтицького О.І., Осіпова Ю.В., 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на додаткове рішення Одеського окружного адміністративного суду від 02.09.2024 у справі №420/15516/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області,         за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання незаконним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії
У С Т А Н О В И В:
20.08.2024 ОСОБА_1 звернулась до Одеського окружного адміністративного суду із заявою про ухвалення додаткового рішення.
Мотивуючи таке звернення позивачка зазначає, що під час прийняття рішення по суті заявлених позовних вимог судом першої інстанції не вирішено питання щодо розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу, розмір яких становить 3000грн.  
Додатковим рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 02.09.2024 у справі №420/15516/24 заяву ОСОБА_1 задоволено. 
Присуджено до стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 3000грн.
Приймаючи вищевказане додаткове рішення суд першої інстанції вказав, що з урахуванням складності справи, витраченого адвокатом часу на виконання робіт, обсягу наданих послуг та ціни позову, розмір витрат на професійну правничу допомогу позивачкою цілком об`єктивно визначено в сумі 3000грн.
Не погоджуючись із вищеозначеним додатковим рішенням окружного адміністративного суду відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій, з посиланням на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, викладено прохання скасувати оскаржуваний судовий акт із прийняттям нового судового рішення про відмову в задоволенні заяви про ухвалення додаткового судового рішення.
Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги суб`єкт владних повноважень зазначає, що розмір витрат на професійну правничу допомогу в сумі 3000грн. не підтверджено належними доказами. 
У свою чергу, ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції подано відзив на апеляційну скаргу, у якому позивачка вказує, що наведені Головним управлінням ПФУ в Дніпропетровській області в апеляційній скарзі доводи є безпідставними. Судом першої інстанції прийнято оскаржуване рішення з повним дотриманням норм матеріального та процесуального права.
В силу приписів пункту 1 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними матеріалами.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, у системному зв`язку з положеннями чинного законодавства, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга відповідача задоволенню не підлягає, з урахуванням такого.
Частиною 1 статті 132 КАС України передбачено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно із п.1 ч.3 ст.132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до п.5 ч.1 ст.244 КАС України під час ухвалення рішення суд вирішує як розподілити між сторонами судові витрати.
Згідно із статтею 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Із системного аналізу положень статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України убачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.
Поняття «витрати на правову допомогу» у даному контексті  це витрати, пов`язані з розглядом справи, тобто кількість годин, проведених у судових засіданнях та інші витрати, пов`язані з розглядом справи в суді.
В свою чергу, документами, які підтверджують витрати на правничу допомогу є: договір про надання правової допомоги, в якому повинно бути обов`язково зазначено, в якій справі здійснюється представництво прав та інтересів, розмір гонорару, та порядок його оплати. Копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю. Довіреність (ордер). Документ, що свідчить про оплату послуг (платіжне доручення, банківська виписка, видатковий касовий ордер). Факт здійснення оплати підтверджує призначення платежу, щоб можливо було визначити, що дані витрати відносяться саме до конкретного договору та справи, а не до будь-якої іншої.
Так, як установлено колегією суддів, 06.05.2024 між адвокатом Назаренко Іриною Миколаївною та ОСОБА_1 укладено договір про надання правової допомоги №01/05.
За умовами такого правочину адвокат бере на себе зобов`язання надавати правову допомогу в обсязі та на умовах, передбачених цим договором, а клієнт зобов`язаний сплатити винагороду (гонорар) та витрати, необхідні для виконання його доручень, у порядку та строки обумовлені сторонами у договорі.
Правнича допомога надається адвокатом у справі щодо визнання незаконним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області №156050022929 від 02.05.2024, зобов`язання призначити та виплатити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років. 
За правову допомогу клієнт сплачує адвокату винагороду (гонорар) у розмірі 3000грн.
Під час укладення договору клієнт сплатив адвокату гонорар у розмірі 3000грн.  
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Положення частин першої та другої статті 134 КАС України кореспондуються із європейськими стандартами, зокрема, пунктом 14 Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам «Щодо шляхів полегшення доступу до правосуддя» № R (81) 7, згідно із яким за винятком особливих обставин, сторона, що виграла справу, повинна в принципі отримувати від сторони, що програла відшкодування зборів і витрат, включаючи гонорари адвокатів, які вона обґрунтовано понесла у зв`язку з розглядом.
Відповідно до частини сьомої статті 134 КАС України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.  
Із запровадженням з 15.12.2017 змін до КАС України законодавцем принципово по новому визначено роль суду при вирішенні питання розподілу судових витрат, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами, та не може діяти на користь будь-якої із сторін.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц вказала про виключення ініціативи суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.
Отже, принцип співмірності розміру витрат на професійну правничу допомогу повинен застосовуватися відповідно до вимог частини шостої статті 134 КАС України за наявності клопотання іншої сторони.
Це означає, що відповідач, як особа, яка заперечує зазначений позивачем розмір витрат на оплату правничої допомоги, зобов`язаний навести обґрунтування та надати відповідні докази на підтвердження його доводів щодо неспівмірності заявлених судових витрат із заявленими позовними вимогами, подавши відповідне клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, а суд, керуючись принципом співмірності, обґрунтованості та фактичності, вирішує питання розподілу судових витрат керуючись критеріями, закріпленими    у статті 139 КАС України.
Як установлено апеляційним адміністративним судом, у поданому органом Пенсійного фонду до суду першої інстанції відзиві на позовну заяву відповідачем викладено власні заперечення стосовно заявлених ОСОБА_1 судових витрат на професійну правничу допомогу.
Натомість, у межах даного апеляційного перегляду справи ГУ ПФУ в Дніпропетровській області не доведено, що присуджений до стягнення розмір витрат на професійну правничу допомогу не є співмірним зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, тривалістю розгляду справи судом тощо.
Вказуючи про неспівмірність скаржник наводить лише загальні формулювання без зазначення конкретних обставин по відношенню до даної справи.
Дослідивши матеріали справи, колегії суддів уважає, що присуджений судом першої інстанції до стягнення розмір витрат на професійну правничу допомогу в загальному розмірі 3000грн. відповідає складності справи та обсягу наданих послуг, а вартість правничої допомоги є співмірною до категорії складності справи та об`єктивно визначена окружним адміністративним судом.  
З урахуванням наведеного, апеляційний адміністративний суд погоджується із мотивами додаткового рішення Одеського окружного адміністративного суду щодо розподілу судових витрат та вважає їх правильними.
При цьому, колегія суддів уважає безпідставним посилання скаржника про те, що договір про надання правової допомоги №01/05 від 06.05.2024 та квитанція №347575 від 06.05.2024 не містять детального опису робіт (наданих послуг) з розрахунком погодинної вартості правової допомоги, з огляду на таке.  
Стаття 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Як зазначено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі №922/1964/21, розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (пункт 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц; пункт 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19).
Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку.
Отже, у випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.
Однак, у досліджуваній ситуації суб`єктом владних повноважень таких обставин не доведено. 
Стосовно доводу органу Пенсійного фонду про те, що позивачкою не надано доказів сплати на користь адвоката гонорару в сумі 3000грн., колегія суддів зазначає таке.  
Відповідно до приписів ч.7 ст.139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Тобто, відшкодуванню підлягають витрати, незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.
Як зазначено в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Бєлоусов проти України» (заява №4494/07), витрати, які мають бути сплачені за договором адвокату, слід розглядати як фактично понесені. Хоча заявник ще не сплатив адвокатський гонорар, він має сплатити його згідно із договірними зобов`язаннями. Отже, представник заявника має право висувати вимоги щодо сплати гонорару згідно із договором. Відповідно Суд вважає витрати за цим гонораром «фактично понесеними».
Аналогічний підхід під час здійснення розподілу судових витрат застосовано Верховним Судом у постановах від 29.10.2020 у справі №686/5064/20, від 05.03.2021 у справі №200/10801/19-а, від 16.03.2021 у справі №520/12065/19, від 04.06.2024 у справі №808/1564/18 тощо.
Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає, що в матеріалах справи наявна квитанція №347575 від 06.05.2024, згідно якої вартість послуги: «скасування рішення №156050022929 від 02.05.2024 ОСОБА_1 » становить 3000грн.
Означене спростовує наведені відповідачем в досліджуваній частині апеляційної скарги доводи. 
Відхиляються також посилання суб`єкта владних повноважень на те, що подані позивачкою документи не підтверджують надання адвокатом послуг саме в даній справі, оскільки за наслідком дослідження змісту договору про надання правової допомоги №01/05 від 06.05.2024 правнича допомога надавається адвокатом на користь ОСОБА_1 у справі стосовно рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області №156050022929 від 02.05.2024, зобов`язання призначити та виплатити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років.
Саме такі правовідносини є спірними у даній справі.
Установлені фактичні обставини у повному обсязі спростовують наведені в апеляційній скарзі доводи відповідача.
Згідно із п.3 ч.1 ст.252 КАС України суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
Відтак, беручи до уваги вищевикладене, а також те, що під час розгляду справи судом першої інстанції не було вирішено питання про судові витрати, суд апеляційної інстанції уважає правильним висновок окружного адміністративного суду про необхідність ухвалення додаткового рішення у справі №420/15516/24.
Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.
За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а викладені відповідачем в апеляційній скарзі доводи не свідчать про порушення окружним адміністративним судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.
Отже, при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому підстав для його скасування немає.
З підстав визначених статтею 316 КАС України  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст.252, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний адміністративний суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області залишити без задоволення, а додаткове рішення Одеського окружного адміністративного суду від 02.09.2024 у справі №420/15516/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області,         за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання незаконним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії – без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її підписання суддями та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня отримання сторонами копії судового рішення.

Суддя-доповідач 		О.О. Димерлій	
Судді	  	О.І. Шляхтицький    Ю.В. Осіпов