КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

справа № 760/3322/24                                                                          Головуючий у суді І інстанції: Коробенко С.В.
провадження №22-ц/824/8828/2025                                                   Головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
21 травня 2025 року                                                                                         м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
Головуючого судді: Сушко Л.П.,
суддів: Приходька К.П., Желепи О.В.,
секретар судового засідання: Дуб С.І., 
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Грушки Володимира Ігоровича, який діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 27 листопада 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення санкцій за прострочення виконання грошового зобов`язання,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 з вимогами про стягнення з нього 3% річних та інфляційних втрат за прострочення сплати заборгованості за договором позики.
Обґрунтовуючи свої вимоги позивач зазначав, що 05 вересня 2016 року між ним та ОСОБА_2 був укладений письмовий договір позики, згідно з яким відповідач отримав у нього позику 3994950,00 гривень, що за офіційним курсом валют станом на той час становило еквівалент 150000 доларів США.
Договором було передбачено строк повернення позики до 04 березня 2017 року та нарахування процентів у розмірі 3% від суми позики за кожні 30 днів позики.
Грошові кошти, як зазначає позивач були отримані відповідачем двома траншами 05 вересня 2016 року та 05 жовтня 2016 року. Крім того, 05 жовтня 2016 року між сторонами була укладена додаткова угода, згідно з якою процентна ставка за користування коштами збільшена до 4% за кожні 30 днів позики.
15 грудня 2016 року сторони уклали ще одну додаткову угоду, за умовами якої відповідач отримав ще 1578420 гривень (еквівалент 60000 доларів США), і загальна сума позики на той день склала 5592930,00 гривень, що становила еквівалент 210000 доларів США.
Позивач зазначав, що у зв`язку з неповернення суми позики відповідачем він був вимушений звернутися до суду з позовом про стягнення заборгованості і рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 11.11.2021 року в справі №372/3900/17 з урахуванням постанови Київського апеляційного суду від 24 липня 2023 року його вимоги були частково задоволені, стягнуто з ОСОБА_2 на його користь:
- суму боргу в розмірі 5 592 930,00 гривень,
- пеню в розмірі 5 592 930,00 гривень,
- 3% річних за період з 05 березня 2017 року по 05 вересня 2020 року в розмірі 588406,88 гривень,
- інфляційні втрати за період з 05 березня 2017 року по 05 вересня 2020 року в розмірі 1616930,00 гривень.
На сьогодні, як зазначає позивач, заборгованість залишається непогашеною, а тому згідно з положеннями ч. 2 ст. 625 ЦК України він просить стягнути з відповідача 3% річних та інфляційні втрати за період не охоплений попередніми судовими рішеннями (з 06 вересня 2020 року до дати набрання чинності судовим рішенням про стягнення заборгованості - 24 липня 2023 року), та за період прострочення виконання судового рішення починаючи з 25 липня 2023 року по грудень 2023 року.
З огляду на викладені обставини позивач просить стягнути з відповідача:
- 3% річних за неповернення позики в період з 06 вересня 2020 року по 24 липня 2023 року в розмірі 483449,96 гривень;
- інфляційні втрати пов`язані з неповерненням позики за період з 06 вересня 2020 року по 24 липня 2023 року в розмірі 2808674,43 гривень;
- 3% річних за період з 24 липня 2023 року по 31 січня 2024 року за невиконання судового рішення в справі №372/3900/17 в розмірі 210121,23 гривень;
- інфляційні втрати за період з 25 липня 2023 року по 31 грудня 2024 року за невиконання судового рішення в справі №372/3900/17 в розмірі 145672,43 гривень.
Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 27 листопада 2024 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 санкції за прострочення виконання зобов`язання з повернення позики за договором від 05.09.2016 року за період з 06 вересня 2020 року по 23 лютого 2022 року в загальному розмірі 1 491 526,48 грн, з яких 3% річних в розмірі 246 248,43 грн та інфляційні втрати в розмірі 1 245 278,05 грн.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 14 915,26 грн.
Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, адвокат Грушка В.І., який діє в інтересах ОСОБА_1 , подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати в частині відмови у задоволенні вимоги про стягнення 3% річних з 25 липня 2023 року по 31 січня 2024 року за невиконання судових рішень по справі № 372/3900/17 і ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3% річних з 25 липня 2023 року по 31 січня 2024 року за невиконання судових рішень по справі № 372/3900/17 в розмірі 210 121,23 грн.
Доводи апеляційної скарги обгрунтовані тим, що суд першої інстанції помилково не взяв до уваги той факт, що позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення з відповідача 3% річних з липня 2023 року по 31 січня 2024 року за невиконання судових рішень по справі № 372/3900/17, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, а не за не виконання договору. 
Вважає, що судом першої інстанції помилково застосовано до спірних правовідносин розділ 18 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України, який зазначає, що у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позики) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу.
Однак підставою звернення до суду з зазначеним позовом стало невиконання відповідачами рішень судів, які набрали законної сили, а не договорів позики.
Тобто, наведена вище норма звільняє позичальника від відповідальності, яка встановлена ст. 625 ЦК України за прострочення виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), а не за виконання зобов`язання, яке виникло із рішення суду.
02 квітня 2025 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від відповідача ОСОБА_2 , в якому просив скасувати заочне рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 27 листопада 2024 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційних втрат в розмірі 1 245 278,05 грн за період з 06 вересня 2020 року по 23 лютого 2022 року і ухвалити в цій частині нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 щодо стягнення інфляційних втрат в розмірі 1 245 278,05 грн відмовити. В частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3% річних в розмірі 246 248,43 грн за період з 06 вересня 2020 року по 23 лютого 2022 року заочне рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 27 листопада 2024 року просив залишити без змін.
21 травня 2025 року до Київського апеляційного суду надійшли пояснення від представника апелянта - адвокат Грушки В.І..
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Вирішуючи даний спір та задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що ОСОБА_1 рішення суду про стягнення з нього заборгованості не виконав в повному обсязі та заборгованість залишається непогашеною.
Суд першої інстанції врахував, що попередніми судовими рішеннями у справі № 372/3900/17 з відповідача було стягнуто 3% річних та інфляційних втрат за період з 05.03.2017 року по 05.09.2020 року, тому суд першої інстанції вважав, що позивач має право на отримання від позичальника компенсаційних виплат, передбачених вказаною нормою, за подальший період, починаючи з 06.09.2020 року.
Водночас судом першої інстанції враховано, що Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» (далі - Закон № 2120-IX) доповнено, серед іншого, розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України пунктом 18, відповідно до якого у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Також, вказаним пунктом установлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Таким чином, суд першої інстанції прийшов до висновку, що підстав для стягнення з ОСОБА_2 3% річних за період з 24.02.2023 року по 31.12.2024 року, тобто період, протягом якого в Україні діє воєнний стан, не має.
Таким чином, суд першої інстанції прийшов до висновку про обгрунтованість позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних в сумі 246248,43 гривень та інфляційні втрати в розмірі 1245278,05 гривень за період 06.09.2020 року по 23.02.2022 року.
Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.
Відповідно до ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до положень ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Частиною 2 статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язання виникають із підстав, встановлених статтею 11 ЦК України.
Відповідно до ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інші юридичні факти.
Згідно із ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Згідно з вимогами ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
З огляду на вищенаведені норми права, грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки із договірних відносин, а й з інших підстав, зокрема, і факту наявності боргу, встановленого рішенням суду.
Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Правовий аналіз норм статей 526, 599, 611, 625 ЦК України свідчить про те, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін та не звільняє боржника від цивільно-правової відповідальності, передбаченої статтею 625 цього Кодексу.
Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до ст.625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.
Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах №703/2718/16-ц, №646/14523/15-ц, від 01 липня 2020 року у справі №535/757/17, від 15 листопада 2023 року у справі №711/4585/22.
Вимагати сплати суми боргу, з урахуванням індексу інфляції та 3% річних, є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу (постанова Верховного Суду від 05 липня 2019 року у справі №905/600/18).
Встановлено, що 05 вересня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір позики, відповідно до п. 1.1 якого Позикодавець передав, а Позичальник прийняв у власність 3 994 950,00 грн, що еквівалентно 150000,00 доларам США за офіційним курсом Національного банку України станом на день укладення договору, на засадах строковості, зворотності, платності та забезпеченості, а Позичальник зобов`язався повернути позику та сплатити проценти на умовах, визначених цим Договором.
Згідно з п. 2.1 Договору строк позики встановлений на 6 місяців, тобто до 05 березня 2017 року.
Відповідно до пункту 2.3 Договору позики Позичальник зобов`язався повернути позику готівкою в сумі еквівалентній 150000,00 доларам США за офіційним курсом НБУ станом на день погашення позики, та сплатити проценти в строк до 04 березня 2017 року.
Встановлено, що частину позики у розмірі еквівалентному 100000,00 доларів США ОСОБА_2 отримав 05.09.2016 року, другу частину позики в розмірі еквівалентному 50000 доларів США - 05.10.2016 року.
Встановлено також, що 15.12.2016 року ОСОБА_2 додатково отримав позику в розмірі еквівалентному 60000,00 доларам США, у зв`язку з чим було укладено Додатковий договір до договору позики, яким вносились зміни до Договору позики. Зокрема, загальний розмір позики визначений сторонами в сумі 5592930,00 гривень, що еквівалентно 210000,00 доларів США за офіційним курсом Національного банку України станом на день укладення договору (1 долар США = 26,633 гривень), а процентна ставка збільшилась до 5% від суми позики за кожні 30 днів позики.
Встановлено, що відповідач не виконував свої зобов`язання з повернення позики належним чином, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості та штрафних санкцій.
Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 11 листопада 2021 року у справі № 372/3900/17 позов задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики від 05.09.2016 року в розмірі 5592930 гривень, пеню - 5592930 гривень, 3% річних за період з 05.03.2017 року по 05.09.2020 року - 588406,88 гривень.
Постановою Київського апеляційного суду від 24.07.2023 року додатково було стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати за період з 05.03.2017 року по 05.09.2020 року в розмірі 1616356,77 гривень.
ОСОБА_1 рішення суду про стягнення з нього заборгованості не виконав в повному обсязі, і заборгованість досі залишається непогашеною.
Відтак, з врахуванням того, що рішення суду, яке набрало законної сили відповідачем не виконано у повному обсязі, позивач має право на стягнення заборгованості за невиконання грошового зобов`язання встановленого рішенням суду у справі № 372/3900/17, за період з 06.09.2020 року по 23 лютого 2022 року, 3% річних у розмірі 246 248,43 грн, та інфляційні втрати в розмірі 1 245 278,05 грн.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції помилково, всупереч закону застосував до спірних правовідносин розділ 18 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України який зазначає, що у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ст. 625 ЦК України. Тому представник апелянта вважає, що вказана норма звільняє позичальника від відповідальності, яка встановлена ст. 625 ЦК України за прострочення виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), а не за виконання зобов`язання яке виникло із рішення суду.
Однак суд апеляційної інстанції відхиляє вказані доводи представник апелянта як помилкові, з огляду на наступне.
У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем) (пункт 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України).
Верховний Суд неодноразово викладав висновки щодо застосування пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.
Зокрема, на кредитний договір розповсюджується дія пункту 18 Прикінцеві та перехідні положення ЦК України (постанови Верховного Суду від 18 жовтня 2023 року в справі № 706/68/23, від 12 лютого 2025 року в справі № 758/5318/23); на договір про надання поворотної фінансової допомоги (позики) розповсюджується дія пункту 18 Прикінцеві та перехідні положення ЦК України (постанови Верховного Суду від 06 вересня 2023 року в справі № 910/8349/22, від 21 січня 2025 року в справі № 751/3052/23).
Між сторонами у 2016 році виникли кредитні відносини, в подальшому рішення суду було захищено право позивача.
Тому суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції вірно застосував  вимоги пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, оскільки між сторонами правовідносини виникли з приводу надання позики (кредитні правовідносини).
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції, викладених у рішенні, не спростовують.
Посилання відповідача у відзиві на апеляційну скаргу про неможливість нарахування інфляційних втрат на зобов`язання які виникли у доларах США та неможливість стягнення таких витрат, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки відповідач фактично погодився з рішенням суду, апеляційну скаргу на нього не подав. А суд апеляційної інстанції не може погіршити становище позивача - особи, що подала апеляційну скаргу, на що неодноразово наголошував у своїх постановах Верховний Суд.
З врахуванням наведених обставин суд першої інстанції дійшов правильних висновків про наявність підстав для часткового задоволення позову, з урахуванням положення ч. 2 ст. 625 ЦК України та Закону України від 15 березня 2022 року «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану, відповідно до якого доповнено розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України пунктом 18.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, і не може бути скасовано з підстав, викладених у апеляційній скарзі.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 375 ЦПК України, суд,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу адвоката Грушки Володимира Ігоровича, який діє в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 27 листопада 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту постанови. 
Повний текст постанови складено «26» травня 2025 року.

Головуючий суддя                                                                 Л.П. Сушко

Судді                                                                                       К.П. Приходько 

                                                                                                 О.В. Желепа