ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/769/25	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №690/800/24 Категорія: 304090000 	Здоровило В. А. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Фетісова Т. Л. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       23 квітня 2025 року                                                                                                м. Черкаси   

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів цивільної палати:

суддя-доповідач	Фетісова Т.Л. 	
судді	Гончар Н.І., Сіренко Ю.В.	

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника відповідача адвоката Сікорської І.С. на заочне рішення Ватутінського міського суду Черкаської області від 27.01.2025 (повний текст складено 27.01.2025, суддя в суді першої інстанції Здоровило В.А.) у цивільній справі за позовом ТОВ «Фінансова компанія «Кеш Ту Гоу» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, 

в с т а н о в и в :

у грудні 2024 року ТОВ «Фінансова компанія «Кеш Ту Гоу» звернулося до суду з позовом, яким просило стягнути з відповідача на свою користь кредитну заборгованість у загальній сумі 18 150, 00 грн, з яких сума кредиту 3 000, 00 грн, сума процентів за користування кредитом 15 150, 00 грн, мотивуючи про те, що позивач у справі набув права вимоги за кредитом до боржників за укладеними договорами факторингу, у тому числі, і щодо відповідача ОСОБА_2 на суму, заявлену до стягнення.
Заочним рішенням Ватутінського міського суду Черкаської області від 27.01.2025 позов у справі задоволено. 
Суд вказав на обґрунтованість доводів позивача про набуття ним права вимоги щодо стягнення кредитної заборгованості відповідача, яка нею погашена не була. 
Представник відповідача адвокат Сікорська І.С. подала на вказане рішення суду 16.03.2025 засобами поштового зв`язку апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та відхилити позовні вимоги у справі.
В обґрунтування вказано на те, що у справі відсутні докази: перерахування позивачем коштів на виконання умов укладеного ним договору про відступлення права вимоги до відповідача; повідомлення відповідача про відступлення права вимоги новому кредитору. 
Витяг з реєстру боржників до договору про відступлення права вимоги не містить підписів обох сторін, отже є неналежним доказом. 
Позивач не надав суду первинних бухгалтерських документів щодо перерахування відповідачу коштів кредиту.
Позивач нарахував заборгованість по відсоткам поза межами погодженого 30-денного строку кредитування. 
Заявлена до стягнення заборгованість по відсоткам за кредитом є неспівмірною із тілом кредиту, отже її нарахування суперечить принципам розумності та добросовісності, а відтак є несправедливою.
Підстав для стягнення з відповідача 10 500,00 грн. витрат на правничу допомогу не було, адже дана категорія справ є нескладною та зазначена сума є непропорційно великою до ціни позову.
Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.
Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.
За правилами ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Як вбачається зі змісту позовної заяви, предметом позову є стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 18 150, 00 грн. За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим . Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
При розгляді справи встановлено, що 29.07.2021 між ТОВ «ФК «Авіра Груп» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 41026 про надання фінансового кредиту (а.с.21-27), в електронній формі шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора (електронного підпису), що був надісланий на номер мобільного телефону відповідача. Підписуючи договір відповідач підтвердила, що вона ознайомилася з усіма умовами, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно їх дотримуватися. Ці правила є публічною пропозицією (офертою) на укладення договору кредиту та визначають порядок і умови кредитування, права і обов`язки сторін, іншу інформацію, необхідну для укладання договору.
Відповідно до п. 1.1 кредитного договору товариство надає клієнту фінансовий кредит в гривні на умовах строковості, зворотності, платності, а клієнт зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші обов`язки, передбачені договором на наступних умовах: сума виданого кредиту: 3 000,00 грн, дата надання кредиту: 29.07.2021, строк кредиту: 29 днів, валюта кредиту: UAH, стандартна процентна ставка – 2 % в день або 730 % річних.
Згідно виписки з особового рахунку за кредитним договором станом на 25.06.2024 (а.с.14) загальний розмір заборгованості за кредитним договором становить 18 150,00 грн, яка складається з: прострочена заборгованість за сумою кредиту – 3 000,00 грн, прострочена заборгованість за процентами - 15 150,00 грн.
Згідно п. 2.4. кредит надається клієнту в безготівковій формі у національній валюті на реквізити платіжної банківської картки, вказаної клієнтом. На виконання вимог п. 2.4. кредитного договору відповідачем були зазначені реквізити платіжної банківської карти НОМЕР_1 для перерахування кредитних коштів (ч. 7 кредитного договору).
На підтвердження виконання товариством п. 2.4 кредитного договору позивач надав інформаційну довідку ТОВ «Платежі онлайн» від 20.05.2024, відповідно до якого 29.07.2021 на картковий рахунок відповідача було перераховано кредитні кошти в сумі 3 000,00 грн за реквізитами платіжної картки № НОМЕР_1 .
Умовами п. 6.1 договору встановлено, що цей договір підписаний з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором відповідно до ЗУ «Про електронну комерцію».
Відповідно до 6.2 сторона несе повну відповідальність за правильність вказаних ними у договорі реквізитів, і зобов`язується своєчасно у письмовій формі, по електронній пошті, повідомляти іншу сторону про їх зміну, а у разі неповідомлення – несе ризик настання пов`язаних із цим несприятливих наслідків.
Крім того, 17.02.2022 між ТОВ «ФК «Авіра Груп» та ТОВ «ФК «Кеш Ту Гоу» укладено договір факторингу № 02-17/02/2022 (а.с.28-35), відповідно до умов якого ТОВ «ФК «Авіра Груп» відступило ТОВ «ФК «Кеш Ту Гоу» за плату належні йому права вимоги до боржників вказаних в реєстрі боржників. Відповідно до реєстру боржників від 17.02.2022 до договору факторингу № 02-17/02/2022, ТОВ «ФК «Кеш Ту Гоу» набуло права грошової вимоги до ОСОБА_1 .
На виконання вимог ч. 4 ст. 16 ЗУ «Про споживче кредитування» п. 6 ч. 3 ст. 175 ЦПК України позивач повідомляє, що останнім на адресу ОСОБА_1 була направлена вимога про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором № 41026 від 29.07.2021, яка задоволена не була, що обумовило звернення до суду з позовом у цій справі.
Правовідносини між сторонами, які виникли на підставі вищенаведених фактичних обставин щодо стягнення кредитного боргу, регламентуються такими правовими нормами.
Згідно положень ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно ст. 10561 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.  Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
Як передбачено ст. 627 ЦК України, відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. 
Відповідно до положень ст.ст.526, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установленні строки відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а згідно ст.629 ЦК України - договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Також статтею 204 ЦК України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Крім того, ст. 1077 ЦК України встановлено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Відповідно до положень ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Враховуючи викладене вище правове регулювання та встановлені при розгляді цієї справи фактичні обставини, апеляційний суд приходить до висновку про те, що суд першої інстанції, встановивши, що відповідач, як позичальник, отримала кошти за кредитним договором та не повернула їх у визначені строки разом із нарахованими відсотками, отже має заборгованість, права вимоги щодо стягнення якої наявні у позивача за укладеним договором факторингу, вірно вказав про те, що позовні вимоги про стягнення коштів є обґрунтованими.
При цьому суд першої інстанції вірно встановив суму заборгованості, яка підтверджується матеріалами справи, та складає 18 150,00 грн.
З такими висновками суду в цій справі апеляційний суд погоджується повністю, адже вони підтверджуються наявними у справі доказами та ґрунтуються на встановлених фактичних обставинах та правій регламентації правовідносин сторін.
При цьому відповідач не ставить під сумнів доведеність факту укладення зазначеного вище договору кредиту, а також його умов, за змістом якими здійснено нарахування позивачем суми заборгованості.
Надаючи оцінку аргументам скаржника, апеляційний суд враховує таке.
Так заперечення представника відповідача стосовно того, що позивач правомірно набув права грошової вимоги на підставі договору факторингу з посиланням на те, що їх тексти суду надано не у повному обсязі; не надано доказів сплати ціни продажу за договором факторингу; витяг з реєстру божників не підписані обома сторонами договору факторингу, апеляційним судом оцінюються критично з урахуванням такого.
За приписами ст. 204 ЦК України, яка регламентує презумпцію дійсності правочину, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Так як договір факторингу, яким обґрунтовуються позовні вимоги у цій справі, на час вирішення спору є дійсним, у судовому порядку недійсним не визнавався та доказів щодо його нікчемності (невідповідності умов імперативним вимогам законодавства) суду не надавалося, апеляційний суд вважає, що відповідний договорів є дійсним та таким, що регламентує правовідносини, ним визначені.
При цьому відсутність доказів оплати ціни договору факторингу не є підставою для констатації його недійсності, адже ця обставина не свідчить про невідповідність таких правочинів вимогам законодавства та її встановлення не входить до предмету доказування у цій справі про стягнення кредитного боргу, так як стосується інших правовідносин, наявних між кредиторами відповідача, до яких остання не має стосунку.
Слід врахувати, що витяг з реєстру боржників самостійно формується однією зі сторін договору факторингу та надається лише в частині, що відображає перехід права вимоги у порядку укладення договору факторингу саме щодо відповідача у справі. Відтак інша сторона договору факторингу позбавлена можливості окремо поставити свій підпис під кожним з витягів з реєстрів боржників, які можуть мати значні обсяги у разі, якщо у порядку факторингу передаються права вимоги до великої кількості боржників.
З цих підстав слід оцінити критично аргументи скаржника про те, що витяг з реєстру боржників до договору про відступлення права вимоги не містить підписів обох сторін, отже є неналежним доказом. 
Апеляційний суд відхиляє посилання скаржника на те, що не мало місця повідомлення відповідача про відступлення права вимоги новому кредитору, адже згідно приписів ст. 516 ЦК України, яка регламентує порядок заміни кредитора у зобов`язанні, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.
Доказів принаймні часткового виконання зобов`язань перед первісним кредитором, яке б не було враховано при визначенні суми боргу у справі, відповідач суду не надав.
Відтак неповідомлення кредитором його про передачу права вимоги за правочином іншій особі (заміну кредитора у зобов`язанні) не може свідчити про необґрунтованість чи безпідставність заявлених у справі позовних вимог.
Слід оцінити критично посилання скаржника і на те, що позивач не надав суду первинних бухгалтерських документів щодо перерахування відповідачу коштів кредиту, адже перерахунок позичальнику коштів кредиту у сумі, обумовленій в кредитному договорі від 29.07.2021 підтверджується інформаційною довідкою ТОВ «Платежі онлайн» від 20.05.2024 (а.с.36), відповідно до якої 29.07.2021 на картковий рахунок відповідача було перераховано кредитні кошти в сумі 3 000,00 грн за реквізитами платіжної картки № НОМЕР_1 .
З даних вказаної довідки суд має змогу ідентифікувати особу, що отримує кредитні кошти, їх розмір та підстави для перерахунку.
Апеляційний суд також не погоджується з аргументами скаржника про те, що позивач нарахував заборгованість по відсоткам поза межами погодженого 30-денного строку кредитування адже за змістом приписів п.2.3 кредитного договору обчислення строку користування кредитом та нарахування процентів здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування кредитом до дня його повного погашення.
Апеляційний суд відхиляє посилання скаржника і на те, що заявлена до стягнення заборгованість по відсоткам за кредитом є неспівмірною із тілом кредиту, отже її нарахування суперечить принципам розумності та добросовісності, а відтак є несправедливою, з урахуванням такого.
Статтею 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» передбачено, що цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить ЗУ «Про споживче кредитування». Згідно з частинами 1, 2, 5 статті 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Згідно правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 07.04.2021 у справі №766/8096/20, встановивши в кредитному договорі сплату комісійної винагороди за обслуговування кредиту в розмірі 2,4 % від суми кредиту щомісячно, банк не повідомив, які саме послуги за вказану плату надаються позивачу, а розмір такої комісійної винагороди, з огляду на обставини справи, зокрема, розмір кредиту та процентів, вносить істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу, що в сукупності свідчить про те, що умови підпункту «б» пункту 1 кредитного договору щодо сплати позичальником на користь банку комісійної винагороди за обслуговування кредиту є несправедливими.
Відтак Верховний Суд вважає несправедливими умови договору, що стосуються обов`язку оплатити позичальником комісію по кредиту (позиці), а не відсотки за кредитом у погодженій сумі, як у даному випадку.
Крім того, з правового висновку у постанові ВП ВС від 20.07.2022 у справі №343/557/15-ц вбачається, що за змістом частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 ЗУ «Про захист прав споживачів»  до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.
Тобто погодження сторонами договору відсоткової ставки ВП ВС відокремлює окремо у аспекті оцінки справедливості умов кредитного договору.
При цьому, з системного аналізу змісту ст. ст. 1054, 1056-1 ЦК України, що регламентують комплекс прав та обов`язків сторін за кредитним договором, вбачається, що кредитор передає у користування позичальнику кошти кредиту у тому числі з метою отримання прибутку у вигляді відсотків за позикою. Натомість інтерес позичальника в укладенні договору кредиту полягає у тому, що він отримує у строкове користування чуже майно (грошові кошти) за що сплачує погоджені відсотки разом із наявним зобов`язанням по поверненню такого майна у визначені строки. При цьому позичальник зважує пропозицію на ринку позик (кредитів) та обирає найвигідніший для себе варіант щодо отримання коштів у позику, з урахуванням, зокрема, розміру відсоткової ставки та строку повернення отриманих від позикодавця коштів.
Таким чином стверджувати про те, що умови договору щодо оплати відсотків за кредитом є несправедливими підстав не має, так як позичальник самостійно погодилася на відповідну відсоткову ставку та сама вирішила не повертати кошти кредиту такий тривалий час, що й обумовило тривалий строк нарахування відповідної заборгованості та її розмір.
Одночасно апеляційний суд частково погоджується з аргументами скаржника про те, що підстав для стягнення з відповідача 10 500,00 грн. витрат на правничу допомогу не було, адже зазначена сума є непропорційно великою до ціни позову.
Так частинами 1 та 3 статті 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.  До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до ч.3 ст.141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Такі висновки містяться в додатковій постанові ВП ВС від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц. Крім того, аналогічні висновки щодо співмірності розміру витрат на правничу допомогу зі складністю справи та обсягом фактично наданих адвокатом послуг містяться в додатковій постанові ВС від 12.12.2019 у справі №2040/6747/18.
Враховуючи обсяг правничої допомоги позивачу при розгляді цієї справи судом першої інстанції, а також ціну позову, апеляційний суд вважає, що розмір витрат на правничу допомогу, які мають бути відшкодовані позивачу за рахунок відповідача, слід визначити в сумі 5000,00 грн., що відповідає засадам співмірності зі складністю справи, ціною позову та обсягом наданих адвокатом послуг, а також критеріям розумності та справедливості. 
Відповідно до ст.376 ЦПК України підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Отже заочне рішення Ватутінського міського суду Черкаської області від 27.01.2025 у даній справі належить змінити в частині визначення суми витрат на правничу допомогу за розгляд справи судом першої інстанції, яка має бути відшкодована відповідачем позивачу, вказавши, що до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає 5 000,00 грн витрат на правничу допомогу.
Отже подана представником відповідача апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.
На підставі положень ст.141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в апеляційному суді слід залишити за особою, яка подала апеляційну скаргу, адже по суті вирішення позовних вимог рішення суду першої інстанції змін не зазнало.
Керуючись ст. ст. 141, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

у х в а л и в :

апеляційну скаргу – задовольнити частково.
Заочне рішення Ватутінського міського суду Черкаської області від 27.01.2025 у даній цивільній справі – змінити в частині визначення суми витрат на правничу допомогу за розгляд справи судом першої інстанції, яка має бути відшкодована відповідачем позивачу, вказавши, що до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає 5 000,00 грн витрат на правничу допомогу.
У решті заочне рішення Ватутінського міського суду Черкаської області від 27.01.2025 у даній цивільній справі – залишити без змін.
Судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в апеляційному суді залишити за особою, яка подала апеляційну скаргу.
Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня її ухвалення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення в порядку та за умов, визначених цивільним процесуальним законодавством. 
Повну постанову складено 23.04. 2025.

Суддя-доповідач                 

Судді