ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33601 , м. Рівне,  вул. Яворницького, 59

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 травня 2025 року                                                                              Справа № 903/1018/24 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючий суддя Маціщук А.В.
                      суддя Філіпова Т.Л.
                      суддя Бучинська Г.Б.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу відповідача Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства ім. Івана Франка
на рішення Господарського суду Волинської області від 10.02.2025 р.
постановлене у м. Луцьк, повний текст складено 10.02.2025 р.
у справі № 903/1018/24 (суддя Гарбар І.О.)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія Клімат Плюс"
до відповідача Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства ім. Івана Франка
про стягнення 126277,87 грн. заборгованості, пені та штрафу

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до рішення від 10.02.2025 р. Господарський суд Волинської області частково задоволив позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія Клімат Плюс" у справі № 903/1018/24. Згідно з рішенням суду підлягає стягненню з Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства ім. Івана Франка на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія Клімат Плюс" 90000,00 грн. заборгованості, 10728,69 грн. пені, 15245,90 грн. штрафу та 3026,08 грн. витрат зі сплати судового збору. Відмовлено у стягненні 73,77 грн. пені.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, відповідач Приватно-орендне сільськогосподарське підприємство ім. Івана Франка звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, у якій просить оскаржуване рішення скасувати в частині стягнення з відповідача на користь позивача 3026,08 витрат зі сплати судового збору та ухвалити нове рішення, яким покласти витрати з оплати судового збору в розмірі 2422,40 грн. на позивача.
Посилається на норми ч. 9 ст. 129 ГПК України та доводить, що у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.
Пояснює, що позивач не додав доказів проходження лабораторного аналізу товару як обов`язкової умови настання обов`язку по оплаті ПОСП ім. І. Франка саме на тих умовах, на які посилається позивач у позовній заяві та надає розрахунок пені та штрафу.
Звертає увагу на п. 3 специфікації № 2 від 18.04.2022 р. до договору (на який і посилається позивач в позовній заяві), яким вказано: «Оплата товару по даній специфікації здійснюється шляхом оплати 100 % вартості після поставки товару на склад покупця та проходження лабораторного аналізу».
Зазначає, що позивачем надано розрахунок пені який розпочато з 15.01.2024 р. (хоча в позові зазначено – 13.01.24 р. – наступний день після отримання товару за ТТН) та закінчено станом на дату подання заяви – 22.11.2024 р. Таким чином, розрахунок здійснено за період, який відповідає 11 місяцям.
Вважає поданий позивачем розрахунок пені необґрунтованим.
Доводить, таким чином, що наявні законодавчі передумови для покладення судового збору за подання позовної заяви повністю чи частково на позивача.
Просить рішення Господарського суду Волинської області від 10.02.2025 р. у справі     № 903/1018/24 скасувати в частині стягнення з ПОСП ім. Івана Франка на користь ТОВ "Компанія Клімат Плюс" 3026,08 грн. витрат по сплаті судового збору та ухвалити у вказаній частині нове рішення про покладення витрат на оплату судового збору в розмірі 2422,40 грн. на ТОВ "Компанія Клімат Плюс".

Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю "Компанія Клімат Плюс" відзив на апеляційну скаргу не подав, тоді як був належним чином повідомлений про розгляд справи в суді апеляційної інстанції в письмовому провадженні без повідомлення сторін, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа /а.с. 96 у т.1/.
Відповідно до ст. 270 ГПК України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження. Апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Враховуючи те, що ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, і сторони не подавали клопотань про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін, розгляд апеляційної скарги відбувся в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами згідно з ч.13 ст.8 ГПК України.
Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Розглянувши апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши оцінку обставин справи та повноту їх встановлення судом першої інстанції, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного судового рішення норм матеріального і процесуального права, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено наступне.
05.12.2024 р. Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія Клімат Плюс» подало до Господарського суду Волинської області позовну заяву про стягнення з Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства ім. Івана Франка 90000,00 грн. заборгованості, 15245,90 грн штрафу, обрахованого на підставі п. 7.4 договору, та 21031,97 грн пені, обрахованої за період з 15.01.2024 р. по 22.11.2024 р. /а.с. 1 – 4 у т.1/.
На обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов договору поставки № 0504/1 від 05.04.2022 р.
Заперечивши проти позову, відповідач Приватно-орендне сільськогосподарське підприємство ім. Івана Франка подало відзив на позовну заяву, у якому зазначило, що заборгованість за договором поставки № 0504/1 від 05.04.2022 р. у розмірі 90000,00 грн. відповідач погасить за першої можливості, однак, станом на дату подання даного відзиву, така можливість ще не настала. Також зазначив, що позивачем надано розрахунок пені який розпочато з 15.01.2024 р. (хоча в позові зазначено – 13.01.2024 р. – наступний день після отримання товару за ТТН) та закінчено станом на дату подання заяви – 22.11.2024 р. Таким чином, розрахунок здійснено за період, який відповідає 11 місяцям /а.с. 51 – 54 у т.1/.
25.12.2024 р. позивач подав до Господарського суду Волинської області заяву про зменшення позовних вимог, в якій просив суд зменшити розмір позовних вимог та стягнути з Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства ім. Івана Франка на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Клімат Плюс» 90000,00 грн. заборгованості, 10802,46 грн. пені, обрахованої з 15.01.2024 р. по 15.06.2024 р. та 15245,90 грн штрафу, нарахованого на підставі п. 7.4 договору /а.с. 69 у т.1/.
Частково задоволивши позов, суд ухвалив рішення про стягнення з Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства ім. Івана Франка на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Клімат Плюс» 90000,00 грн. заборгованості, 10728,69 грн. пені (з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог), 15245,90 грн штрафу та 3026,08 грн. витрат зі сплати судового збору, оскільки встановив порушення відповідачем грошового зобов`язання за договором. Суд відмовив у стягненні 73,77 грн. пені, встановивши, що позивач безпідставно включив у розрахунок один день – 15.01.2024 р., оскільки остання поставка відбулася 12.01.2024 р. (п`ятниця), тому останнім днем оплати є 15.01.2024 р.
При розподілі судових витрат суд першої інстанції керувався п.2 ч.1 ст.129 ГПК України, зазначивши в мотивувальній частині рішення, що оскільки спір до розгляду суду доведено з вини відповідача, то витрати по сплаті судового збору (у відповідності до суми задоволених вимог) в сумі 3026,08 грн. відповідно до ст.129 ГПК України слід покласти на нього. Враховуючи те, що вимого про стягнення 73,77 грн. пені заявлена безпідставно, суд стягнув 3026,08 грн. витрат зі сплати судового збору пропорційно задоволеним позовним вимогам та залишив за позивачем 1,92 грн. судового збору. Одночасно суд відхилив вимогу позивача щодо повернення судового збору у зв`язку зі зменшенням розміру позовних вимог. 
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції та зазначає наступне.
Керуючись нормами ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, тому апеляційний суд не перевіряє рішення по суті спору.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині четвертій   статті 129 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача;         2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до норм ч.9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат і у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.
Колегія суддів звертає увагу, що наведена норма встановлює дискреційне повноваження суду, тобто   його право, а не обов`язок здійснити розподіл судових витрат, відступивши від загального правила розподілу.
Разом з тим, колегія суддів не встановила підстав, які б дозволили суду скористатись таким правом, оскільки відповідно до рішення суду першої інстанції, яке не оскаржується сторонами в частині рішення по суті позовних вимог, судом не встановлено зловживання стороною позивача чи її представником процесуальними правами.
Натомість судом встановлено, що спір виник внаслідок неналежного виконання умов договору саме відповідачем.
Колегія суддів оцінює як безпідставні заперечення скаржника про те, що позивач не додав доказів проходження лабораторного аналізу товару як обов`язкової умови настання обов`язку по оплаті ПОСП ім. І. Франка саме на тих умовах, на які посилається позивач у позовній заяві. Колегія  суддів відзначає, що заперечення такого змісту не були надані суду першої інстанції.
Колегією суддів звертається увага, що відповідно до норми ч.4 ст.165 ГПК України якщо відзив не містить вказівки на незгоду відповідача з будь-якою із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, відповідач позбавляється права заперечувати проти такої обставини під час розгляду справи по суті, крім випадків, якщо незгода з такою обставиною вбачається з наданих разом із відзивом доказів, що обґрунтовують його заперечення по суті позовних вимог, або відповідач доведе, що не заперечив проти будь-якої із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, з підстав, що не залежали від нього. Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 01 червня 2021 року у справі № 916/1714/20 і колегія суддів враховує такі висновки відповідно до ч.6 ст.13 Закону України “Про судоустрій та статус суддів”, ч.4 ст. 236 ГПК України.
Натомість судом першої інстанції встановлено, що відповідач прийняв товар і підписав видаткові та товарно-транспортні накладні без зауважень та без будь-яких застережень про те, що він не отримав доказів проходження лабораторного аналізу товару, натомість претензію щодо надання відповідного листа відповідач позивачеві не направляв. При цьому відповідач у відзиві на позовну заяву фактично визнав наявність 90000,00 грн. заборгованості та зазначив, що погасить таку заборгованість за першої можливості, але можливість не настала. Такі пояснення є суперечливими оскільки відповідач фактично визнав наявну заборгованість, натомість заперечує проти відповідальності за виникнення заборгованості. 
Щодо посилань відповідача на необґрунтованість розрахунку пені та про те, що розрахунок здійснено за період, який відповідає 11 місяцям, колегія суддів звертає увагу, що суд першої інстанції надав оцінку таким обставинам, і рішення в цій частині сторнами не оскаржується.
При цьому суд першої інстанції встановив, що при поданні позовної заяви позивач сплатив мінімально визначену суму судового збору – 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб на 2024 рік, що становить 3028,00 грн., а тому зменшивши під час розгляду справи в суді позовні вимоги, необхідна до сплати ставка судового збору за подання позовної заяви з урахуванням зменшених позовних вимог залишилася незмінною - 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб на 2024 рік, що становить 3028,00 грн.
Отже, колегія суддів встановила, що суд першої інстанції, керуючись п.2 ч.1 ст.129 ГПК України, правильно розподілив судовий збір стягнувши з відповідача 3026,08 грн. судового збору та залишивши за позивачем 1,92 грн. судового збору. 
Підсумовуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції в межах вимог апеляційної скарги не встановив порушень процесуальних норм і, відповідно, не встановив підстав для скасування чи зміни рішення  Господарського суду Волинської області від 10.02.2025 р. у справі № 903/1018/24. Доводи апеляційної скарги не спростовують обґрунтованих висновків суду першої інстанції та інших підстав для скасування рішення скаржник в апеляційній скарзі не наводить.
Керуючись ст. ст. 269, 270, 275, 276, 281, 282 Господарського процесуального кодексу України, суд
                              
П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу відповідача Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства ім. Івана Франка залишити без задоволення, рішення Господарського суду Волинської області від 10.02.2025 р. у справі № 903/1018/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку, визначеному Господарським процесуальним кодексом України.

Справу № 903/1018/24   повернути   Господарському суду Волинської області.

Головуючий  суддя                                                                      Маціщук А.В. 

Суддя                                                                                              Філіпова Т.Л.  

Суддя                                                                                              Бучинська Г.Б.