Номер провадження: 22-ц/813/2783/25 
Справа № 947/14374/24
Головуючий у першій інстанції Бескровний  Я. В.
Доповідач Назарова М. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.04.2025 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: Назарової М.В. (суддя-доповідач), Карташова О.Ю., Кострицького В.В.,
учасники справи: позивач – Товариство з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика», відповідач – ОСОБА_1 ,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес позика» в особі свого представника Клименка Тараса Васильовича
на заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 08 жовтня 2024 року, ухвалене Київським районним судом м. Одеси у складі: судді Бескровного Я.В. в приміщенні того ж суду,
у цивільній справі за позовом  Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес позика» до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,          

                в с т а н о в и в:

30 квітня 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, в обґрунтування якого зазначило, що 01 липня 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» та ОСОБА_1 укладено договір про надання кредиту № 344332-КС-001, який підписано у порядку, визначеному статтею 12 Законом України «Про електронну комерцію», за умовами якого ОСОБА_1 отримав грошові кошти у розмірі 26000 грн під 0,86700016 процентів за кожен день користування кредитом.
Позивач свої зобов`язання виконав належним чином, перерахувавши зазначені кошті на картковий рахунок відповідача, проте останній свої зобов`язання не виконує належним чином, внаслідок чого станом на 10 квітня 2024 року утворилась заборгованість в розмірі 63225,98 грн, яка складається з: 26000 грн - основний борг, 34714,68 грн - заборгованість по відсотках та комісія 2511,30 грн. 
Товариство з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» просило суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 63225,98 грн та судовий збір у розмірі 2422,40 грн.
Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 08 жовтня 2024 року позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес позика» до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Бізнес позика» заборгованість за договором №344332-КС-001 на дату погашення кредиту 16.12.2021, у сумі 55851,30 грн, а також судові витрати 2139,35 грн.
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що згідно кредитного договору, на дату погашення кредиту –16 грудня 2021 року, відповідач мав сплатити позивачеві 26000 грн - суму кредиту за договором, 27340 грн - суму процентів за користування кредитом та комісію 3900 грн, а всього 57240 грн. Позивач має право стягнути заборгованість по нарахованим та несплаченим процентам за користування коштами у межах погодженого сторонами строку дії Кредитного договору, тобто до 16 грудня 2021 року. Після закінчення строку його дії у позивача відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти. 
Не погодившись з рішенням суду, Товариство з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» в особі свого представника Клименка Т.В. просить заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 08 жовтня 2024 року скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог ТОВ «Бізнес Позика» та ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 на користь позивача грошову суму в розмірі 7374,68 грн заборгованості за договором про надання кредиту №344332-КС-001 від 01 липня 2021 року; в решті рішення Київського районного суду м. Одеси від 08 жовтня 2024 року у справі залишити без змін, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. 
Доводами апеляційної скарги є те, що в третьому пункті договору сторони визначили обов`язковий графік платежів. Тобто, якщо позичальник сплачує заборгованість без порушень графіку платежів, визначеного п. 3 договору, то лише в такому випадку треба було б сплатити проценти за користування кредитом у сумі 27340 грн, оскільки з кожним платежем сума загального боргу, на яку нараховується кожного дня проценти за відсотковою ставкою 0,86700016 %, зменшується. Однак, боржником було здійснено лише один платіж у сумі 4770 грн на погашення кредиту за договором № 344332-КС-001 про надання кредиту, розрахунок та розмір якої зазначені у розрахунку заборгованості за договором № 344332-КС-001 позичальника, чим порушено зобов`язання встановлені договором, що призвело до подорожчання кредиту, оскільки відсоткова ставка в розмірі 0,86700016 % нараховується за кожен день користування кредитом на залишок заборгованості, що чітко передбачено п. 2 договору. Згідно розрахунку заборгованості за кредитом, проценти за користування кредитом за відсотковою ставкою в розмірі 0,86700016 % нараховані позивачем чітко в межах дії договору (24 тижні), а саме з 01 липня 2021 року по 16 грудня 2021 року включно, тобто після 16 грудня 2021 року проценти не нараховувались. З розрахунку заборгованості вбачається, що починаючи з 16 грудня 2021 року розмір нарахованих процентів зафіксований і становив 34714,68 грн і вже починаючи з наступного дня з 17 грудня 2021 року не збільшувався.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Частиною шостою статті 19 ЦПК України визначено, що малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Предметом позову в цій справі є вимога про стягнення заборгованості стягнення заборгованості у розмірі 63225,98 грн, тому справа є малозначною в силу прямої вказівки в ЦПК України.
Оскільки справа є малозначною, то розгляд апеляційної скарги проводиться без повідомлення учасників справи відповідно до приписів ч. 1 ст. 369 ЦПК України.
Згідно ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи.
Інформація про призначення даної справи до розгляду у апеляційному суді без повідомлення учасників справи завчасно розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до роз`яснень, які містяться в абзаці першому пункту 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» та частини 1статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
У третьому абзаці пункту 15 названої постанови Пленуму зазначено, що у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.
Предметом апеляційного перегляду справи є рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за нарахованими процентами у сумі 7374,68 грн, в іншій частині вимог рішення суду не оскаржується сторонами, тому рішення суду в не оскаржуваній частині не є предметом перегляду судом апеляційної інстанції.
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив із того, що 01 липня 2021 року між ТОВ ««Бізнес позика» та ОСОБА_1 укладено договір про надання кредиту № 344332-КС-001в електронній формі.
Суд вважав, що відповідно до положень ст. 1048 ЦК України, позивач має право стягнути заборгованість по нарахованим та несплаченим процентам за користування коштами у межах погодженого сторонами строку дії Кредитного договору, тобто до 16 грудня 2021 року. Після закінчення строку його дії у позивача відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти. Тому з відповідача підлягає стягненню заборгованість за відсотками у розмірі 27340 грн, розмір яких прямо зазначений у договорі, а не 34714,68 грн, як помилково просить позивач.
Проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини у справі в оскаржуваній частині, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Положення ч. 1 ст. 205 ЦК України визначають, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до частини першої ст. 207 ЦК України правочин вважається таким,що вчинений у письмовій формі,якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів (частина третя статті 207 ЦК України).
Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст. ст.205,207 ЦК України).
Такі висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року у справі № 127/33824/19.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».
Відповідно до ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію», в редакції на час виникнення правовідносин, електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Згідно ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти(оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Відповідно до ч. 4 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (ч. 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Положення ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачають відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Відповідно до ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Так, відповідно до ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Положення Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.
Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа (стаття 1 Закону України «Про електронний цифровий підпис».
Електронний підпис одноразовим ідентифікатором дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (пункт 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»).
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного суду від 14 червня 2022 року у справі № 757/40395/20.
Із матеріалів справи вбачається, що 01 липня 2021 року між ТОВ ««Бізнес позика» та ОСОБА_1 укладено договір про надання кредиту № 344332-КС-001 в електронній формі, за умовами якого кредитодавець надає позичальнику грошові кошти у розмірі 26000 грн на засадах строковості, поворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом у порядку та на умовах, визначених цим договором про надання кредиту та Правилами надання споживчих кредитів.
Судом першої інстанції встановлено, що позивачем, в порядку встановленому договором, виконано умови кредитного договору та перераховано на рахунок відповідача суму кредиту в розмірі 26000 грн. Доказів неотримання грошових коштів відповідачем не надано та судом не здобуто.
Пунктом 1 договору про надання кредиту № 344332-КС-001 передбачено строк кредитування 24 тижня; термін дії договору до 16 грудня 2021 року; процентна ставка в день 0,86700016.
Протягом строку кредитування процентна ставка за кредитом нараховується на залишок заборгованості по кредиту, наявну на початок календарного дня, за період фактичного користування кредитом, із урахуванням дня видачі кредиту та повернення кредиту згідно графіку платежів (п. 2 договору).
В пункті 3 договору зазначено графік платежів.
Для ознайомлення з Правилами та інших супутніх документів та підписання договору про надання кредиту № 344332-КС-001 від 01 липня 2021 року позичальнику надано одноразовий ідентифікатор G-6005.
Договір про надання кредиту № 344332-КС-001 містить відомості про те, що відповідачем підписано електронним підписом одноразовим ідентифікатором G-6005.
Відповідач розумів, що підписує та укладає кредитний договір на вищевказаних умовах, підписуючи даний акцепт одноразовим ідентифікатором (код смс повідомлення).
Колегія суддів вважає, що спірний договір укладено в електронному вигляді з використанням електронного підпису, відповідає вимогам статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», при укладенні цього договору сторони договору досягли згоди щодо всіх його істотних умов та у сторін, відповідно до приписів статті 11 ЦК України, виникли права та обов`язки, які виникають із кредитного договору.
Згідно розрахунку заборгованості за договором про надання кредиту №344332-КС-001, станом на 10 квітня 2024 року відповідач має прострочену заборгованість у сумі 63225,98 грн, яка складається з: 26000 грн прострочена заборгованість за тілом кредитом; 34714,68 грн прострочена заборгованість по процентам, 2511,30 грн прострочені платежі за комісією.
Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що між сторонами у справі укладено договір про надання кредиту № 344332-КС-001, за умовами якого відповідач зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом у порядку та на умовах, визначених цим договором про надання кредиту та Правилами надання споживчих кредитів
Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1383/2010 (провадження №14-308цс18) зазначено, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.
Слід зазначити, що підпис відповідача під договором свідчить про його ознайомлення з усіма його умовами, загальними умовами кредитування, іншою інформацією надання якої передбачено чинним законодавством України.
Кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; відповідач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору; не оспорював кредитний договір в частині або в цілому, договір про надання кредиту містить інформацію щодо загальної вартості кредиту та графік погашення кредиту.
Отже, підписавши кредитний договір, ОСОБА_1 посвідчив свою обізнаність та згоду з його умовами, волевиявлення учасників було вільним та відповідало внутрішній волі, правочин вчинено в формі, встановленій законом, та він був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлений ним, а саме отримання кредитних коштів позичальником, що і було здійснено сторонами. Відповідач з власної ініціативи звернувся за отриманням кредиту до вільно обраної ним фінансової установи, а саме ТОВ «Бізнес позика», отримавши від останнього всю передбачену законодавством інформацію перед укладанням договору.
Слушними є доводи апеляційної скарги про те, що відсотки по кредитному договору № 344332-КС-001 нараховані в період дії договору за кожен день користування кредитом на залишок по кредиту.
Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором
Отже, припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Такий правовий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12.
Звертаючись до суду із позовом, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість, зокрема по процентам у розмірі 34714,68 грн, надавши розрахунок заборгованості.
В пункті 3 договору № 344332-КС-001 зазначено графік платежів за період з 15 липня 2021 року по 16 грудня 2021 року. У графіку платежів зазначено, що за вказаний період проценти за користування кредитом становлять 27340 грн.
Отже, вказану суму процентів за договором № 344332-КС-001 відповідач повинен був сплатити у разі належного виконання зобов`язання та погашення обумовлених сум згідно з графіком платежів.
Проте позивачем належним чином умови договору не виконувалися.
З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що нарахування відсотків за користування кредитом відбувалося у межах визначеного сторонами строку кредитування з 01 липня 2021 року по 16 грудня 2021 року, виходячи із відсоткової ставки передбаченої умовами договору. Загальна сума нарахованих відсотків становить 34714,68 грн, і зазначена сума після закінчення строку дії договору (17 грудня 2021 року) не змінювалася.
Так, згідно розрахунку заборгованості, третій стовпчик «відсотки за користування», починаючи з 17 грудня 2021 року розмір нарахованих процентів не змінюється.
Колегія суддів вважає, що позивачем правомірно здійснено нарахування процентів за користування кредитом за період узгодженого строку кредитування з 01.07.2021 по 16 грудня 2021 року, виходячи із процентної ставки, встановленої в договорі № 344332-КС-001 за кожен день користування кредитом на залишок заборгованості.
З огляду на неналежне виконання відповідачем умов договору протягом строку кредитування, розмір процентів зазначений у розрахунку заборгованості є іншим (більшим) ніж передбачено у графіку платежів.
Проте суд першої інстанції не врахував зазначені обставини та дійшов помилкового висновку про зменшення розміру процентів, нарахованих в межах строку дії договору.
Відповідач не спростував наданий позивачем розрахунок заборгованості, доказів належного виконання взятих зобов`язань перед позивачем за умовами договору не надав.
Посилання суду першої інстанції на висновки викладені Верховним Судом у постанові від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12 є помилковим, оскільки фактичні обставини справи, що переглядається, не є тотожними обставинам, встановленим у справі, яку розглядав Верховний Суд.
Так, у даній справі проценти за користування кредитом не нараховувалися після закінчення строку дії кредитного договору.
Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» підлягає стягненню заборгованість за нарахованими процентами в сумі 34714,68 грн.
Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України).
Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Оскільки суд припустився неправильного застосування норм матеріального права та невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, вказане є підставою для зміни рішення суду в оскаржуваній частині та збільшенню розміру стягнутої з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» заборгованості за договором про надання кредиту № 344332-КС-001 від 01 липня 2021 року - з 55851,30 грн до 63225,98 грн, з яких, зокрема заборгованості за нарахованими процентами за користування кредитом з 27340 грн до 34714,68 грн.
В ч. 1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Як вбачається із матеріалів справи, позивачем при поданні позовної заяви сплачено судовий збір в сумі 2422,40 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № 2904, а при зверненні з апеляційною скаргою судовий збір в сумі 3633,60 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № 7248.
Оскільки позовна заява підлягає задоволенню, то з  ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» підлягає стягненню судовий збір у розмірі 6056 грн.

Керуючись ст. 367, 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд

               п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес позика» в особі свого представника Клименка Тараса Васильовича задовольнити.
Заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 08 жовтня 2024 року в оскаржуваній частині змінити, збільшивши розмір стягнутої з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» заборгованості за договором про надання кредиту № 344332-КС-001 від 01 липня 2021 року з 55851,30 грн до 63225,98 грн.
Заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 08 жовтня 2024 року в частині стягнення судового збору скасувати.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» ( ЄДРПОУ 41084239, адреса: 01133, м. Київ, бульвар Лесі Українки, 26, оф. 411) судовий збір у сумі 6056 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
Дата складення повного тексту постанови – 29 квітня 2025 року

Судді:                                                                        М.В. Назарова 
                                                                               
О.Ю. Карташов
                                                                               
В.В. Кострицький