УХВАЛА
13 травня 2025 року
м. Київ
справа № 214/1280/13-ц
провадження № 61-5620ск25 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області 
від 10 лютого 2025 року та постанову Дніпровського апеляційного суду 
від 03 квітня 2025 року у справі за заявою ОСОБА_1 
про перегляд заочного рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 грудня 2013 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» 
до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
ВСТАНОВИВ:
16 січня 2025 року відповідач ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою, 
у якій просила суд: поновити строк на подання заяви про перегляд заочного рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 грудня 2013 року у справі № 214/1280/13-ц за позовом 
ПАТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором; переглянути заочне рішення суду, скасувати його та призначити справу до розгляду у загальному порядку.
Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської 
області ухвалою від 10 лютого 2025 року, залишеною без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 03 квітня 2025 року, відмовив 
ОСОБА_1 у поновленні процесуального строку на подання заяви 
про перегляд заочного рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 грудня 2013 року. Заяву про перегляд заочного рішення суду залишив без розгляду.
29 квітня 2025 року  ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку надіслала 
до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 лютого 2025 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 03 квітня 2025 року у зазначеній справі.
Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).
Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку 
про відмову у відкритті касаційного провадження з огляду на наступне.
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається 
ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав 
і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій 
їх реалізації.
Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав 
та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Згідно з пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України однією 
з основних засад судочинства в Україні є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.
При цьому забезпечення апеляційного оскарження рішення суду має 
бути здійснено судами з урахуванням принципу верховенства права і базуватися 
на справедливих судових процедурах, передбачених вимогами 
положень законодавства, які регулюють вирішення відповідних процесуальних питань.
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, 
що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, 
бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом 
відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини другої статті 284 ЦПК України заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин (частини третя, четверта статті 284 ЦПК України).
Обґрунтовуючи важливість дотримання принципу правової визначеності, 
ЄСПЛ сформував практику, відповідно до якої національні суди пріоритетність мають надавати дотриманню встановлених процесуальним законом строків звернення до суду, строків апеляційного та касаційного оскарження судових рішень, а поновлення пропущеного строку допускається лише у випадках, коли мають місце не формальні та суб`єктивні, а об`єктивні та непереборні причини
їх пропуску.
Зокрема, ЄСПЛ у справах «Світлана Науменко проти України», «Трегубенко проти України», «Праведна проти Росії», «Желтяков проти України» зазначає,
що у випадках перегляду судових рішень як у порядку нагляду, так і у зв`язку
з нововиявленими обставинами національні суди мають забезпечувати дотримання учасниками справи встановлених строків та не допускати того,
щоб за допомогою таких процесуальних механізмів, як продовження строку
на оскарження, було порушено принцип правової визначеності.
Загалом згідно з практикою ЄСПЛ при застосуванні процедурних правил варто уникати як надмірного формалізму, який буде впливати на справедливість процедури, так і зайвої гнучкості, яка призведе до нівелювання процедурних вимог, встановлених законом, та порушення принципу правової визначеності (справи «Волчлі проти Франції», «ТОВ «Фріда» проти України»).
Отже, встановлений частиною другою статті 284 ЦПК України строк (тридцять днів з дня проголошення заочного рішення) на звернення до суду із заявою
про перегляд заочного рішення є одним з інструментів забезпечення принципу правової визначеності, адже право відповідача на доступ до суду апеляційної інстанції при заочному розгляді справи місцевим судом не є абсолютним
та забезпечується за умови дотримання ним порядку та строку звернення до суду першої інстанції із заявою про перегляд заочного рішення.
У постанові від 12 червня 2024 року у справі № 756/11081/20 (провадження
№ 14-25цс24) Велика Палата Верховного Суду, відступаючи від висновків, сформульованих у її постанові від 09 листопада 2021 року у справі 
№ 214/5505/16 (провадження № 14-74цс21), зробила такі висновки щодо застосування статей 126, 127 ЦПК України в сукупності зі статтями 284, 286, 287 цього Кодексу:
- передбачені частиною третьою статті 287 ЦПК України повноваження суду першої інстанції стосуються саме суті заяви про перегляд заочного рішення (зокрема, подання чи неподання відповідачем доказів по суті справи і доказів поважності неявки в судове засідання, на якому було ухвалене заочне рішення) і не застосовуються у ситуації пропуску строку на подання заяви про перегляд заочного рішення;
- оцінка поважності причин пропуску строку на подання заяви про перегляд заочного рішення та наявності підстав для його поновлення належить 
до компетенції місцевого суду, до якого подана така заява. Наслідком пропуску строку для подання заяви про перегляд заочного рішення за умови відсутності поважних причин для його поновлення є залишення такої заяви без розгляду на підставі частини другої статті 126 ЦПК України, а не залишення її без задоволення.
Отже, відповідно до приписів статті 127 ЦПК України суд першої інстанції наділений повноваженнями залишити заяву про перегляд заочного рішення 
без розгляду з підстав пропуску відповідачем строку на звернення до суду 
та відсутності передумов для його поновлення судом. Водночас суд не наділений правом, оминувши процесуальну дію щодо встановлення дотримання 
або порушення заявником строків звернення до суду, перейти до розгляду заяви по суті. Правила частини третьої статті 287 ЦПК України щодо повноважень місцевого суду не можуть застосуватися в ситуації, коли відсутні підстави 
для розгляду заяви про перегляд заочного рішення по суті, та, відповідно, не можуть бути підставою для залишення такої заяви без задоволення.
У пунктах 71, 76, 77 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2024 року у справі № 756/11081/20 зазначено, що: «відсутність у главі 
11 «Заочний розгляд справи» розділу III «Позовне провадження» ЦПК України прямої вказівки на ті повноваження суду, які мають бути ним реалізовані у разі пропуску строку на подання заяви про перегляд заочного рішення, дає підстави для висновку про те, що відповідно до загальних положень ЦПК України 
про наслідки пропуску процесуальних строків (частина друга статті 126 ЦПК України) така заява має бути залишена без розгляду.
Велика Палата Верховного Суду нагадує, що у разі постановлення ухвали про відмову в задоволенні заяви про перегляд заочного рішення об`єктом оскарження в суді апеляційної інстанції є не ухвала про відмову в задоволенні заяви про перегляд заочного рішення, а безпосередньо заочне рішення, перегляд якого буде здійснюватися саме за апеляційною скаргою відповідача.
При вирішенні питання про відкриття апеляційного провадження апеляційний суд не вирішує поважність/неповажність причин пропуску строку на подання заяви про перегляд заочного рішення, а лише перевіряє дотримання заявником строку на апеляційне оскарження заочного рішення, який починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення (частина четверта статті 287 ЦПК України)».
Натомість у випадку відсутності підстав для поновлення пропущеного строку на подання заяви про перегляд заочного рішення така заява підлягає залишенню без розгляду.
Отже, Велика Палата Верховного Суду з огляду на здійснений нею відступ
від правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 214/5505/16 (провадження 
№ 14-74цс21), констатувала наявність у суду першої інстанції повноважень 
на залишення заяви про перегляд заочного рішення без розгляду з підстав пропуску відповідачем строку на звернення до суду та відсутності передумов для його поновлення судом.
Обґрунтовуючи поважність причин пропуску строку на звернення до суду 
із заявою про перегляд заочного рішення, ухваленого 11 грудня 2013 року, 
ОСОБА_1 посилається на те, що копію заочного рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 грудня 
2013 року у справі № 214/1280/13-ц вона отримала в архіві суду 08 січня 
2025 року. До того часу жодних судових та позасудових документів 
ОСОБА_1 не отримувала, в результаті чого не з`явилась у судові засідання з поважних причин та об`єктивно не могла подати відзив на позов та докази 
на підтвердження своїх заперечень щодо пред`явлених до неї вимог.
Вказані обставини, на її переконання, призвели до ухвалення судом неправильного судового рішення.
З огляду на це відповідач вважає, що строк на подання заяви про перегляд заочного рішення нею пропущений з поважних причин, який просила поновити.
При цьому зауважила, що вона заперечує проти пред`явлених до неї вимог.
Так, судом першої інстанції встановлено, що Саксаганський районний суд 
м. Кривого Рогу Дніпропетровської області рішенням від 11 грудня 2013 року, ухваленим при заочному розгляді цивільної справи № 214/1280/13-ц за позовом ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі ТВБВ № 10003/0448 
філії - Дніпропетровське обласне управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, позов задовольнив.
Стягнув солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь 
ПАТ «Державний ощадний банк України» залишок кредитної заборгованості 
за кредитним договором № КРФ-275/06 від 20 грудня 2006 року у розмірі 
31 101,36 грн.
Вирішив питання щодо розподілу судових витрат.
Не погоджуючись із заочним рішенням суду, відповідач ОСОБА_1 16 січня 2025 року подала заяву про його перегляд з клопотанням про поновлення процесуального строку на її подання.
Дослідженням матеріалів справи встановлено, що відповідачі участь в судовому засіданні під час розгляду справи судом та при ухваленні рішення 11 грудня 
2013 року не брали. Разом з тим, суд викликав відповідачів у встановленому законом порядку, свідченням чому є наявні в матеріалах справи поштові відправлення з відмітками про завчасне отримання ОСОБА_2 
та ОСОБА_1 судових повісток про виклик до суду на 11 грудня 2023 року.
Із заявою про отримання копії заочного рішення суду від 11 грудня 2013 року відповідач ОСОБА_1 звернулася особисто до суду 20 травня 2014 року 
та цього ж дня отримала його копію, свідченням чому є відповідні відмітки 
на поданій нею заяві. 
Повторно із заявою про отримання копії заочного рішення суду від 11 грудня 2013 року відповідач ОСОБА_1 звернулася особисто до суду 06 січня 
2025 року, та отримала копію рішення суду 08 січня 2025 року, свідченням чому є відповідні відмітки на поданій нею заяві.
Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову у поновлені відповідачу ОСОБА_1 строку на перегляд заочного рішення від 11 грудня 2013 року на підставі наявних у справі доказів виходив з того, що вперше відповідач отримала судове рішення 20 травня 2014 року та саме з того моменту у неї виникло право на звернення до суду із заявою про його перегляд у порядку статей 228-229 ЦПК України в редакції, що діяла на той момент, а факт повторного отримання нею копії судового рішення після сплину понад 10 років не може змінювати перелік строку на подання заяви про перегляд заочного рішення.
При цьому, суд першої інстанції виснував, що відповідачу ОСОБА_1 про наявність заочного рішення про стягнення з неї заборгованості за кредитним договором було відомо щонайменш з травня 2014 року, а відтак подання нею заяви про перегляд заочного рішення суду від 11 грудня 2013 року зі сплином понад 11 років з моменту його ухвалення та, відповідно, зі сплином майже 
10 років з моменту отримання вперше, свідчать про свідоме нехтування процесуальними правами та несумлінне відношення до виконання обов`язків 
не тільки як відповідача у справі, а й загалом як споживача кредитних послуг 
та сторони за зобов`язально-договірними відносинами з ПАТ «Державний ощадний банк України». Як наслідок, наведені відповідачем посилання 
на необізнаність з наявністю судового рішення, отримання його вперше у січні 2025 року у сукупності із встановленими обставинами свідчать про її намір ввести суд в оману та спотворити дійсні обставини, які не відповідають фактичним та доводять достеменну обізнаність відповідача з наявністю судового рішення ще з травня 2014 року. Зважаючи на це, суд піддав сумніву об`єктивну неможливість відповідача ОСОБА_1 подати заяву 
про перегляд заочного рішення раніше, та наведені нею причини пропуску строку визнав неповажними, що в свою чергу виключає підстави для поновлення строку на подання такої заяви.
Відмовляючи у поновленні пропущеного процесуального строку на подачу заяви про перегляд заочного рішення від 11 грудня 2013 року та залишаючи заяву 
про перегляд заочного рішення без розгляду, місцевий суд, з яким погодилася колегія суддів апеляційного суду, виходив, зокрема, з встановлених обставин справи, а саме з відсутності у ОСОБА_1 об`єктивних непереборних труднощів для подання заяви про перегляд заочного рішення в строки, визначені ЦПК України, та відсутності безумовних підстав для поновлення строку 
на звернення до суду з такою заявою, та наявності у зв`язку з цим підстав 
для залишення поданої нею заяви без розгляду на підставі статті 126 ЦПК України.
З огляду на вищезазначене, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про залишення заяви про перегляд заочного рішення без розгляду на підставі статті 126 ЦПК України.
Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів попередніх 
інстанцій та ґрунтуються на власному тлумаченні заявника норм процесуального права.
Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд
не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція); якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.
Складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. ЄСПЛ зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення ЄСПЛ у справі «Дія 97» проти України» від 21 жовтня 2010 року).
ЄСПЛ зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується
до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги 
до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими, ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується 
у Верховному Суді, може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 
1997 року).
Згідно із частиною четвертою статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Частиною шостою статті 394 ЦПК України визначено, що ухвала про відмову 
у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
З огляду на зміст оскаржуваних судових рішень та касаційної скарги, вона 
є необґрунтованою, правильне застосовування судами норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їхнього застосування чи тлумачення, 
а наведені заявником доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності судових рішень, зводяться до переоцінки доказів та незгоди 
з висновками судів щодо їх оцінки, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції, у зв`язку з чим у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
Керуючись статтями 261, 394 ЦПК України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 лютого 2025 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 03 квітня 2025 року у справі за заявою ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Саксаганського районного суду 
м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 грудня 2013 року у справі 
за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Копію ухвали разом з доданими до скарги матеріалами направити особі, 
яка подала касаційну скаргу.
Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                І. В. Литвиненко
 
                                                                                                           А. І. Грушицький
 
                                                                                                           Є. В. Петров