22.05.25
22-ц/812/1081/25
Єдиний унікальний номер судової справи 945/294/25
Номер провадження 22-ц/812/1081/25
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.

Постанова
Іменем України

22 травня 2025 року                                                місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,
суддів: Коломієць В.В., Самчишиної Н.В., 

з секретарем судового засідання Лівшенком О.С.

за участі: прокурора Волкожа С.В.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції за апеляційною скаргою заступника керівника Миколаївської окружної прокуратури ухвалу, яка постановлена Веселинівським районним судом Миколаївської області 23 квітня 2025 року, під головуванням судді Орленко Л.О., в приміщені цього ж суду, у цивільній справі за позовом заступника керівника Миколаївської окружної прокуратури в інтересах Степівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Фермерського господарства «Янко Агро», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , про витребування земельних ділянок,

УСТАНОВИЛА:

У лютому 2025 року заступник керівника Миколаївської окружної прокуратури в інтересах Степівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області звернувся до Миколаївського районного суду Миколаївської області із позовом до  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Фермерського господарства «Янко Агро» (далі – ФГ «Янко-Агро»), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , про витребування земельних ділянок.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що Миколаївською окружною  прокуратурою шляхом використання повноважень, визначених ст.131-1 Конституції України та ст.23 Закону України «Про прокуратуру», та за наслідками проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні №42022152020000050 від 27 липня 2022 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.364 КК України, встановлені порушення інтересів держави під час безоплатного набуття у власність земельних ділянок із земель, раніше наданих у постійне користування для ведення фермерського господарства, що розташовані на території Степівської об`єднаної територіальної громади Миколаївського району Миколаївської області.
Відповідно до Державного акту на право постійного користування землею від 06 лютого 1995 року, виданого на підставі рішення Веселинівської районної ради народних депутатів від 25 березня 1994 року №16, ОСОБА_5 надано у постійне користування земельну ділянку для ведення селянського фермерського господарства площею 50 га, на території Кубряцької сільської ради Веселинівського району (на даний час – Степівської об`єднаної територіальної громади). Акт зареєстрований в Книзі записів державних актів на право користування землею за №277. 
04 квітня 1996 року зареєстровано як юридичну особу Фермерське господарство «Барвінок» (далі – ФГ «Барвінок»). Засновником і бенефіціаром ФГ «Барвінок» є ОСОБА_5 . Тобто, з моменту державної реєстрації ФГ «Барвінок» стало фактичним користувачем земельної ділянки, отриманої ОСОБА_5 в постійне користування для ведення фермерського господарства. 
Згідно з п.1.10 Статуту ФГ «Барвінок» (у новій редакції), окрім засновника членами господарства стали: ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_8 , ОСОБА_3 , ОСОБА_9 . 
Менш ніж за місяць нові члени ФГ «Барвінок», які не передавали будь-які земельні ділянки до цього господарства як його учасники, звернулися до Степівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області із заявами, в яких просили надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для ведення фермерського господарства за рахунок земельної ділянки, яка перебуває у постійному користуванні ФГ «Барвінок». 
На підставі вказаних заяв рішеннями Степівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області від 07 липня 2021 року за №№55-61 «Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою», надано дозволи ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ОСОБА_8 , ОСОБА_3 , ОСОБА_9 на розроблення відповідного проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність за рахунок поділу земельної ділянки площею 50 га, наданої у постійне користування ОСОБА_5 . 
Надалі рішеннями Степівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області від 22 лютого 2022 року за №№95-101 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення фермерського господарства із земель комунальної власності» затверджено відповідні проекти землеустрою та передано у власність: 
ОСОБА_5 земельну ділянку з кадастровим номером 4821781200:02:000:0324 площею 7.0284 га; 
ОСОБА_8 земельну ділянку з кадастровим номером 4821781200:02:000:0328 площею 7.0284 га;
ОСОБА_3 земельну ділянку з кадастровим номером 4821781200:02:000:0329 площею 7.0284 га;
ОСОБА_9 земельну ділянку з кадастровим номером 4821781200:02:000:0330 площею 7.8296 га;
ОСОБА_4 земельну ділянку з кадастровим номером 4821781200:02:000:0327 площею 7.0284 га;
ОСОБА_6 земельну ділянку з кадастровим номером 4821781200:02:000:0326 площею 7.0284 га;
ОСОБА_7 земельну ділянку з кадастровим номером 4821781200:02:000:0325 площею 7.0284 га.
30 вересня 2022 року за вищевказаними особами зареєстровано право приватної власності на земельні ділянки.
Так, право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 4821781200:02:000:0329 площею 7.0284 га зареєстровано за ОСОБА_3 (номер відомостей про речове право 48055080).
Право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 4821781200:02:000:0327 площею 7.0284 га зареєстровано за ОСОБА_4 (номер відомостей про речове право 48069761).
Право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 4821781200:02:000:0328 площею 7.0284 га було зареєстровано за ОСОБА_8 (номер відомостей про речове право 48055385). Однак, після реєстрації права власності ОСОБА_8 продала вказану земельну ділянку ОСОБА_1 (договір купівлі-продажу №383 від 26 грудня 2022 року), номер відомостей про речове право 48831852). ОСОБА_1 , в свою чергу, передала вказану земельну ділянку в оренду ФГ «Янко-Агро» (договір оренди від 30 грудня 2022 року, номер відомостей про речове право 49024493).
Право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 4821781200:02:000:0330 площею 7.8296 га було зареєстровано за ОСОБА_9 (номер відомостей про речове право 48068137). Однак, після реєстрації права власності ОСОБА_9 продала вказану земельну ділянку ОСОБА_1 (договір купівлі-продажу №174 від 23 лютого 2023 року), номер відомостей про речове право 49366425). ОСОБА_1 , в свою чергу, передала вказану земельну ділянку в оренду ФГ «Янко-Агро» (договір оренди від 02 березня 2022 року, номер відомостей про речове право 49546680).
Право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 4821781200:02:000:0325 площею 7.0284 га було зареєстровано за ОСОБА_7 (номер відомостей про речове право 48067697). Однак, після реєстрації права власності ОСОБА_7 продала вказану земельну ділянку ОСОБА_1 (договір купівлі-продажу №175 від 23 лютого 2023 року), номер відомостей про речове право 49366454). ОСОБА_1 , в свою чергу, передала вказану земельну ділянку в оренду ФГ «Янко-Агро» (договір оренди від 02 березня 2022 року, номер відомостей про речове право 49546992).
Право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 4821781200:02:000:0326 площею 7.0284 га було зареєстровано за ОСОБА_6 (номер відомостей про речове право 48068433). Однак, після реєстрації права власності ОСОБА_6 продав вказану земельну ділянку ОСОБА_2 (договір купівлі-продажу №373 від 21 грудня 2022 року), номер відомостей про речове право 48796737). ОСОБА_2 , в свою чергу, передав вказану земельну ділянку в оренду ФГ «Янко-Агро» (договір оренди від 30 грудня 2022 року, номер відомостей про речове право 48982474).
ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_8 , ОСОБА_3 , ОСОБА_9 не були засновниками ФГ «Барвінок», а стали його членами лише 28 квітня 2021 року. Останні не передавали земельні ділянки до цього господарства, проте безоплатно отримали у власність спірні земельні ділянки із земель, що перебували у користуванні фермерського господарства та отримувались в постійне користування ОСОБА_5 .
В подальшому вказані особи фермерську діяльність на вказаних земельних ділянках не здійснювали та не мали наміру здійснювати, оскільки одразу ж передали їх у фактичне використання ФГ «Янко Агро». Земельний податок по Степівській територіальній громаді з моменту отримання земельних ділянок у власність вказаними особами не сплачувався жодного разу.
Таким чином, метою отримання спірних земельних ділянок було не створення та ведення фермерського господарства відповідачами одноосібно або з членами родини, а отримання їх безкоштовно, за процедурою, яка не відповідає вимогам чинного законодавства, з метою безпідставного збагачення за рахунок земель комунальної форми власності.
Відповідно до правової позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2023 року у справі №633/408/18 та постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 30 серпня 2023 року у справі №633/409/18, член фермерського господарства, який не отримував ділянку для його створення, не має права на приватизацію ділянки, яка перебуває у користуванні фермерського господарства та отримана іншою особою – його засновником. 
За такого, рішення Степівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області від 22 лютого 2022 року №№95-101, якими затверджено проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для ведення фермерського господарства були прийняті всупереч положенням ст.32 ЗК України та ст.13 Закону України «Про фермерське господарство».
Враховуючи наведене, як на думку прокурора, ефективним способом захисту порушених інтересів держави та територіальної громади у даному випадку є витребування земельних у їх теперішніх власників та фактичного володільця (орендаря) на підставі положень ст.388 ЦК України.
Між тим, Степівською сільською радою Миколаївського району Миколаївської області, як власником та розпорядником земель сільськогосподарського призначення, за наявного порушення інтересів держави, жодних заходів щодо повернення земельних ділянок у комунальну власність не вжито.
Посилаючись на викладені обставини, заступник керівника Миколаївської окружної прокуратури просив:
витребувати у ОСОБА_1 та ФГ «Янко-Агро» у власність держави в особі Степівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області земельну ділянку для ведення фермерського господарства з кадастровим номером 4821781200:02:000:0328 площею 7.0284 га, яка знаходиться у межах Степівської сільської ради Миколаївської району Миколаївської області;
витребувати у ОСОБА_1 та ФГ «Янко-Агро» у власність держави в особі Степівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області земельну ділянку для ведення фермерського господарства з кадастровим номером 4821781200:02:000:0330 площею 7.8296 га, яка знаходиться у межах Степівської сільської ради Миколаївської району Миколаївської області;
витребувати у ОСОБА_1 та ФГ «Янко-Агро» у власність держави в особі Степівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області земельну ділянку для ведення фермерського господарства з кадастровим номером 4821781200:02:000:0325 площею 7.0284 га, яка знаходиться у межах Степівської сільської ради Миколаївської району Миколаївської області;
витребувати у ОСОБА_2 та ФГ «Янко-Агро» у власність держави в особі Степівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області земельну ділянку для ведення фермерського господарства з кадастровим номером 4821781200:02:000:0326 площею 7.0284 га, яка знаходиться у межах Степівської сільської ради Миколаївської району Миколаївської області;
витребувати у ОСОБА_3 у власність держави в особі Степівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області земельну ділянку для ведення фермерського господарства з кадастровим номером 4821781200:02:000:0329 площею 7.0284 га, яка знаходиться у межах Степівської сільської ради Миколаївської району Миколаївської області;
витребувати у ОСОБА_4 у власність держави в особі Степівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області земельну ділянку для ведення фермерського господарства з кадастровим номером 4821781200:02:000:0327 площею 7.0284 га, яка знаходиться у межах Степівської сільської ради Миколаївської району Миколаївської області;
стягнути з відповідачів на користь Миколаївської обласної прокуратури судовий збір.
Ухвалою Миколаївського районного суду Миколаївської області від 24 лютого 2025 року вказану цивільну справу передано на розгляд до Веселинівського районного суду Миколаївської області за підсудністю.
Ухвалою Веселинівського районного суду Миколаївської області від 28 березня 2025 року позовну заяву заступника керівника Миколаївської окружної прокуратури залишено без руху.
Ухвала обґрунтована тим, що прокурор звертається до суду в інтересах держави як самостійний позивач, якщо: відсутній орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, є учасником спірних відносин і сам порушує інтереси держави.
У даній справі прокурор звернувся до суду не самостійно, як позивач, а в інтересах держави в особі позивача – Степівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області, вказавши, що предметом спору є земельні ділянки комунальної власності, право розпорядження якими належить Степівській сільській раді Миколаївського району Миколаївської області, яка прийняла незаконні, як на думку прокурора, рішення. У такому випадку визначення цього органу позивачем суперечило б принципу розумності.
В ухвалі запропоновано прокурору навести обґрунтування наявності підстав для здійснення прокурором представництва інтересів держави в суді в особі Степівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області з урахуванням викладених у цій ухвалі мотивів.
15 квітня 2025 року заступник керівника Миколаївської окружної прокуратури подав о районного суду заяву, в якій зазначав, що прокуратурою подано до суду віндикаційний позов про витребування земельних ділянок в інтересах власника таких земельних ділянок, в особі Степівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області, до останніх набувачів землі, а тому саме Степівська сільська рада Миколаївського району Миколаївської області повинна бути позивачем у цій справі, оскільки прокурором позовна вимога про скасування рішень сільської ради не порушується.
Ухвалою Веселинівського районного суду Миколаївської області від 23 квітня 2025 року позовну заяву заступника керівника Миколаївської окружної прокуратури визнано неподаною та повернуто заступнику керівника Миколаївської окружної прокуратури. 
Ухвала суду мотивована тим, що невиконання прокурором вимог щодо надання суду обґрунтування наявності підстав для здійснення представництва інтересів держави в суді має наслідком залишення позовної заяви без руху для усунення її недоліків і повернення в разі, якщо відповідно до ухвали суду у встановлений строк ці недоліки не усунуті. Оскільки прокурором не було усунуто недоліки позовної заяви, зазначені в ухвалі суду від 28 березня 2025 року, то позовна підлягає поверненню особі, яка її подала. 
В апеляційній скарзі заступник керівника Миколаївської окружної прокуратури, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просив ухвалу районного суду скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Апеляційна скарга мотивована тим, що Миколаївською окружною прокуратурою, заявлено віндикаційний позов про витребування земельних ділянок в інтересах власника ділянок, в особі Степівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області, до останніх набувачів земельних ділянок.
У вказаній справі про витребування спірних земельних ділянок Степівська сільська рада Миколаївського району Миколаївської області не може бути відповідачем, оскільки до неї не заявлено жодної позовної вимоги.
Крім того, звернуто увагу на те, що ч.4 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» передбачає, що наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень. Таке оскарження означає право на спростування учасниками процесу обставин, на які посилається прокурор у позовній заяві, поданій в інтересах держави в особі компетентного органу, для обґрунтування підстав для представництва. За такого, прокурором належно визначено суб`єктний склад правовідносин, а отже й підстави для повернення позовної заяви відсутні.
Згідно з ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Рішення суду, як найважливіший акт правосуддя, покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.
Відповідно до ч.ч.1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення суду першої інстанції таким вимогам не відповідає, виходячи з наступного.
Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.
За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.
При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.
Статтею 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Згідно із положеннями ЦПК України, суддя, отримавши позовну заяву, перевіряє дотримання позивачем вимог статей 175 і 177 ЦПК України щодо форми та змісту позовної заяви.
При цьому, зокрема, позовна заява повертається судом у випадку, коли відсутні підстави для звернення прокурора до суду в інтересах держави (п.4 ч.4 ст.185 ЦПК України).
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Тобто імператив зазначеного конституційного положення встановлює обов`язок органів державної влади та їх посадових осіб дотримуватись принципу законності при здійсненні своїх повноважень, що забезпечує здійснення державної влади за принципом її поділу.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Разом із тим, відповідно до положень ст.13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.
З матеріалів справи вбачається, що позов заступника керівника Миколаївської окружної прокуратури поданий в інтересах держави в особі Степівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області про витребування земельних ділянок. 
Згідно із ч.3 ст.56 ЦПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.
У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача (ч.5 ст.56 ЦПК України).
За правилами ч.4 ст.56 ЦПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. 
Згідно з п.3 ч.1 ст.131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. 
Частина 1 статті 131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України «Про прокуратуру».
Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано у ст.23 Закону України «Про прокуратуру» де вказано, що представництво прокурором держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. 
Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (далі - компетентний орган), а також у разі відсутності такого органу (частина 3). Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 травня 2020 року у справі №912/2385/18 зазначила, що, звертаючись до компетентного органу перед пред`явленням позову в порядку, передбаченому ст.23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення. 
Таким чином, за наявності органу, до компетенції якого віднесено повноваження здійснювати захист інтересів держави саме у спірних правовідносинах, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст.23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо цей компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
Урегульовуючи розбіжності у раніше викладених правових позиціях, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 травня 2020 року по справі №912/2385/18 уточнила висновки, зроблені у постановах: Великої Палати Верховного Суду від 15 жовтня 2019 року у справі №903/129/18; Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 927/246/18, від 16 квітня 2019 у справах №910/3486/18 та №925/650/18, від 17 та 18 квітня 2019 року у справах №923/560/18 та № 913/299/18 відповідно, від 13 травня 2019 року у справі №915/242/18; Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі №0440/6738/18, зазначивши, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.
Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Підсумовуючи викладене вище, необхідно відзначити, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу (ч.3 ст.23 Закону України «Про прокуратуру»).
Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.
З метою встановлення підстав для представництва інтересів держави в особі Степівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області, заступником керівника Миколаївської окружної прокуратури до Степівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області було скеровано лист №50-4505ВИХ-24 від 05 липня 2024 року, в якому викладено виявлені порушення вимог законодавства. Також у вказаному листі заступник керівника Миколаївської окружної прокуратури просив надати інформацію стосовного того, чи вживались сільською радою заходи звернення до суду з позовною заявою стосовно спірних земельних ділянок. У разі невжиття, просив повідомити про причини та чи заплановано у подальшому вжиття заходів до захисту інтересів держави з указаного питання (а.с.86).
У відповідь на вказаний запит листом №887/02015 від 12 липня 2024 року Степівська сільська рада Миколаївського району Миколаївської області повідомила заступника керівника Миколаївської окружної прокуратури, що вона не має наміру звертатися до суду із позовною заявою про витребування спірних земельних ділянок у комунальну власність сільської ради, оскільки вважає, що вказані земельні ділянки отримані членами фермерського господарства на законних підставах (а.с.83).
В подальшому листом №50-1081ВИХ-25 від 06 лютого 2025 року заступник керівника Миколаївської окружної прокуратури повідомив Степівську сільську раду Миколаївського району Миколаївської області про скерування до суду позовної заяви в інтересах держави в особі Степівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області про витребування земельних ділянок (а.с.90).
Тобто, прокурором вказано причини звернення та обґрунтовано підстави для звернення до суду з цим позовом.
Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції належним чином не перевірив доводи прокурора, спрямовані на захист інтересів держави, та фактично свої висновки пов`язав із матеріальними правовідносинами та їх оцінкою, залишивши поза увагою те, що на стадії відкриття провадження у справі суд перевіряє відповідність поданого позову вимогам процесуального закону, та не може давати оцінки доказам.
Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року в справі №523/9076/16-ц (провадження №14-61цс18) викладено висновок, який зводиться до того, що встановлення обґрунтованості позову (заяви) є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи по суті, а не на стадії відкриття провадження.
При цьому, Верховний Суд у своїх постановах неодноразово зазначав, що у випадку, якщо суд встановить, що визначений прокурором позивач не є органом, уповноваженим державою на захист її інтересів у спірних правовідносинах, тобто відбулося звернення прокурора в інтересах неналежного позивача, це має процесуальним наслідком відмову в задоволенні відповідного позову.
Приймаючи до уваги вищенаведене, в ході апеляційного розгляду даної справи знайшли своє підтвердження доводи апеляційної скарги стосовно того, що прокурор, звертаючись до суду з даним позовом, відповідно до положень ст.23 Закону України «Про прокуратуру» та ст.56 ЦПК України, обґрунтував підстави для представництва інтересів держави у суді, та визначив, у чому полягає порушення інтересів держави, і орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах та обґрунтував наявність бездіяльності такого органу. 
Вирішуючи питання про обґрунтованість чи не обґрунтованість позовної заяви в контексті питань, які вирішував районний суд постановляючи оскаржувану ухвалу, слід вказати, що такі виходять за межі ч.4 ст.56 ЦПК України та районний суд, повернувшись до питань, які підлягають вирішенню на стадії відкриття провадження, фактично частково почав вирішення питань, які стосуються вирішення спору по суті, його обґрунтованості.
Враховуючи вищевикладене, у суду першої інстанції не було підстав для залишення позовної заяви без руху та повернення позовної заяви як неподаної з підстав не виконання вимог ухвали про залишення позовної заяви без руху, а тому оскаржувану ухвалу, як таку, що постановлена без дотримання вимог закону та всупереч обставинам, що мають значення, слід скасувати з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Відповідно до п.6 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
На підставі викладеного та у відповідності до положень, передбачених ст.379 ЦПК України, ухвала суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу заступника керівника Миколаївської окружної прокуратури слід задовольнити, оскаржене судове рішення районного суду скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Керуючись ст.ст.367,374,379,381,382 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу заступника керівника Миколаївської окружної прокуратури – задовольнити.
Ухвалу Веселинівського районного суду Миколаївської області від 23 квітня 2025 року – скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий                                                        Т.В. Серебрякова 

Судді:                                                                В.В. Коломієць

                                                                       Н.В. Самчишина
Повний текст судового рішення
складено 23 травня 2025 року