КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

справа №752/4912/23                                                                                  Головуючий у І інстанції - Кордюкова Ж.І.
апеляційне провадження №22-ц/824/3168/2025                                         Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ 
 
16 квітня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
судді-доповідача Приходька К.П., 
суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,
 
розглянув в порядку письмового провадження  апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 13 вересня 2024 року  
у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Теплопостачсервіс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги з урахуванням індексу інфляції та 3% річних, - 
 
установив:
 
Уберезні2023 року Товариства з обмеженою відповідальністю «Теплопостачсервіс» звернулося до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги з урахуванням індексу інфляції та 3% річних.
В обґрунтування вимог позову зазначило, що воно з 01 липня 2014 року є виконавцем послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, та надає такі послуги за адресою: АДРЕСА_1 .
26 листопада 2019 року між ним та  ОСОБА_1  укладено Договір №54/184 про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, за яким воно зобов`язується своєчасно надавати відповідачу відповідної якості послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, а відповідач зобов`язується своєчасно оплачувати надані послуги за встановленими тарифами, у строк і на умовах, що передбачені договором.
Заборгованість відповідача за житлово-комунальні послуги з централізованого опалення за період з березня 2015 року по січень 2023 року становить 37450,23 грн. та за постачання гарячої води за період з березня 2015 року по січень 2023 року становить 10826,82 грн.
У зв`язку з простроченням оплати житлово-комунальних послуг з централізованого опалення, відповідач повинен сплатити також 3% річних в розмірі 3472,93 грн. та інфляційні втрати в розмірі 8355,76 грн. та у зв`язку з простроченням оплати житлово-комунальних послуг за постачання гарячої води, відповідач повинен сплатити також 3% річних в розмірі 1382,28 грн. та інфляційні втрати в розмірі 3563,67 грн.
Просило суд, стягнути із в ОСОБА_1 на свою користь вказану заборгованість за житлово-комунальні послуги, 3% річних, інфляційні втрати, а також судові витрати.
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 13 вересня 2024 року зазначений вище позов задоволено частково.
Стягнуто із  ОСОБА_1 на користь ТОВ «Теплопостачсервіс» заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги з централізованого опалення за період з 13 березня 2017 року по січень 2023 року у розмірі 35609, 93 грн., 3% річних від простроченої суми за період з 13 березня 2017 року по 31 січня 2022  року у розмірі 3402, 47 грн., інфляційні втрати за період з 13 березня 2017 року по 31 січня 2022  року у розмірі 8023, 64 грн.; заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги з постачання гарячої води за період з 13 березня 2017 року по січень 2023 року у розмірі 6418, 58 грн.; 3% річних від простроченої суми за період з 13 березня 2017 року по 31 січня 2022  року у розмірі 1280, 41 грн., інфляційні втрати за період з 13 березня 2017 року по 31 січня 2022  року у розмірі 3113, 41 грн.; судовий збір у розмірі 2386, 61 грн. 
Відмовлено у задоволенні решти позовних вимог.
Не погоджуючись із цим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій посилалася на те, що рішення ухвалено судом з порушенням норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права, без повного з`ясування обставин, що мають значення для справи.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначила, що суд першої інстанції не звернув уваги та не надав належної оцінки, що позивачем не доведено факт надання їй послуг у спірний період та не доведено його обсяг.
Позивач мав довести те, що існували документально підтверджені її боргові зобов`язання за спожиті житлово-комунальні послуги.
Вказує, що судом першої інстанції лише перелічено, а потім констатовано, що позивачем надано докази на підтвердження суми боргу за послуги з централізованого опалення та суми боргу за спожиті послуги з централізованого постачання гарячої води.
Суд першої інстанції не звернув увагу, що наданий розрахунок заборгованості з централізованого опалення та з централізованого постачання гарячої води - є відображенням односторонніх арифметичних розрахунків і не є правовою підставою для стягнення відповідних сум та не може слугувати доказом безспірності вимог.
Надана довідка від 21 лютого 2023 року про нарахування та оплату коштів за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води не підтверджує заявлені позовні вимоги по даній справі (ані арифметично, ані по кожній з заявлених позовних вимог, ані за строками заявлених позовних вимог ).
Тобто доказів споживання нею послуг за спірний період матеріали справи не містять. Таким чином, позивачем не доведено факт надання їй таких послуг у спірний період, а також не доведено методики нарахування боргу та обсягу спожитих послуг з централізованого постачання гарячої води та централізованого опалення квартири.
Крім того, позивачем не доведено належними доказами, а саме первинними документами, оформленими відповідно до вимог ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» наявність заборгованості перед ТОВ «Теплопостачсервіс».
Також вказує, що позивач не вказав, з якого часу та по якій причині обліковується заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги, а тому вважає, що позивач безпідставно не враховує наявність в квартирі теплолічильника, що встановлений в квартирі відповідно до акту про введення в експлуатацію вузла комерційного обліку теплової енергії.
ТОВ «Теплопостачсервіс» відмовляється враховувати показники встановленого в квартирі лічильника тепла, чим суттєво порушує її права, як споживача житлово-комунальних послуг.
Просила суд, скасувати рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 13 вересня 2024 року та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову. 
На вказану апеляційну скаргу ТОВ «Теплопостачсервіс» подало відзив, в обґрунтування якого зазначило, що власники квартири у багатоквартирному будинку повинні усвідомлювати, що набуття права власності на квартиру покладає на них обов`язок утримувати своє майно та оплачувати відповідну отриману послугу.
ОСОБА_1 , щомісячно отримувала рахунку на оплату вартості наданих послуг, в яких містилась інформація відповідно до законодавством, щодо нарахування вартості наданих послуг. 
Крім того, ОСОБА_1 не надала жодного підтвердження ненадання, надання неналежної якості послуги, також не надано жодного доказу, який би свідчив про розбіжності нарахування відповідно до поданого розрахунку.
ОСОБА_1 від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води у встановленому чинним законодавством порядку не відмовлялася (не відключалася) та фактично споживала їх. 
Зазначає, що при розрахунках розміру заборгованості за надані послуги апелянту, враховувалася часткова сплата нею заборгованості за послуги за житлово-комунальні послуги з централізованого опалення та за постачання гарячої води. 
Крім того, апелянт не в повній мірі та періодично оплачувала комунальні послуги, також не врахувала міжповірочний інтервал лічильників, у зв`язку з чим і утворилась заборгованість.
Просило суд, апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 13 вересня 2024 року залишити без змін.
Ухвалами Київського апеляційного суду від 15 листопада 2024 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 13 вересня 2024 року, відмовлено у задоволенні клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з викликом сторін та призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження.
26 листопада 2024 року через відділ прийому громадян до Київського апеляційного суду надійшло клопотання ОСОБА_1 про витребування з архіву Голосіївського районного суду м. Києва та дослідження в судовому засіданні матеріалів цивільної справи №752/11270/20 за позовом ТОВ «Теплопостачсервіс» до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги з урахуванням індексу інфляції та 3% річних, нарахованих на суму заборгованості.
Розглянувши вказане клопотання, колегія суддів дійшла висновку, що воно не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Згідно ч. 1 ст. 84. ЦПК України, учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах 2 та 3 ст. 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.
Відповідно до ч. 2. ст. 83 ЦПК України, позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.
Згідно ч. 3 ст. 83 ЦПК України, відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.
Як вбачається з матеріалі справи, ОСОБА_1 , при подачі апеляційної скарги, яка є її першою заявою по суті спору в суді апеляційної інстанції, клопотання про витребування доказів не заявляла.
Крім того, згідно п. 2 ч. 2 ст. 84 ЦПК України, у клопотанні повинно бути зазначено обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати.
Проте, дослідивши подане ОСОБА_1 клопотання про витребування доказів, колегія суддів дійшла висновку, що воно не містить обґрунтованих причин та обставин, які справа №752/11270/20 зможе підтвердити, або аргументи, які вона зможе спростувати.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
У відповідності до ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно з ч. 3 ст. 369 ЦПК України, з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог поданої апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Судом першої інстанції встановлено, що ТОВ «Теплопостачсервіс» з 01 липня 2014 року є виконавцем послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води та надає такі послуги за адресою: АДРЕСА_1 .
ТОВ «Теплопостачсервіс» як юридична особа здійснює діяльність з постачання пари, гарячої води та кондиційованого повітря, що підтверджується копією виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 02 квітня 2018 року.
ОСОБА_1 належить квартира за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про право власності від 19 грудня 2008 року.
26 листопада 2019 року між ТОВ «Теплопостачсервіс» та  ОСОБА_1  укладено Договір №54/184 про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, за яким позивач зобов`язується своєчасно надавати відповідачу відповідної якості послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, а відповідач зобов`язується своєчасно оплачувати надані послуги за встановленими тарифами, у строк і на умовах, що передбачені договором.
Відомості про те, що відповідач не споживає надані житлово-комунальні послуги з постачання гарячої води та опалення та відмовилася від них, відсутні.
Згідно з довідкою позивача від 21 лютого 2023 року №Л54-184Т, за адресою: АДРЕСА_1 , за період з 01 березня 2015 року по 21 лютого 2023 року обліковується заборгованість за житлово-комунальні послуги з централізованого опалення в розмірі 37450,23 грн. та за період з 01 березня 2015 року по 21 лютого 2023 року заборгованість за постачання гарячої води в розмірі 10826,82 грн., що також підтверджується деталізованими розрахунками, наданими позивачем.
Відповідно до вищезазначеної довідки позивачем при розрахунках розміру заборгованості відповідача за вищезазначені послуги враховувалася часткова сплата відповідачем заборгованості за послуги за житлово-комунальні послуги з централізованого опалення та за постачання гарячої води.
Відповідно до розрахунку позивача від 21 лютого 2023 року №Л54-184Т на суму заборгованості за житлово-комунальні послуги з централізованого опалення за період з 01 березня 2015 року по 31 січня 2022 року нараховані 3% річних в розмірі 3472,93 грн. та інфляційні втрати в розмірі 8355,76 грн.
Відповідно до розрахунку позивача від 21 лютого 2023 року №Л54-184Т на суму заборгованості за житлово-комунальні послуги за постачання гарячої води за період з 01 березня 2015 року по 31 січня 2022 року нараховані 3% річних в розмірі 1382,28 грн. та інфляційні втрати в розмірі 3563,67 грн.
22 грудня 2013 року ОСОБА_1 та постачальником послуг ТОВ «Ліко-житлосервіс» підписано Акт введення в експлуатацію вузла комерційного обліку теплової енергії, а саме теплолічильника типу ULTRAHEAT 2WR6 №67694919.
Вирішуючи вказаний спір та задовольняючи частково позовні вимоги ТОВ «Теплопостачсервіс», суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що відповідач своєчасно не сплачує за спожиті послуги з центрального опалення та постачання гарячої води, в результаті чого утворилась заборгованість.
Суд першої інстанції звернув увагу, що матеріали справи не містять актів про прийняття на облік відповідачем вузлів комерційного обліку постачання гарячої води та теплової енергії.
Відповідач належним чином не виконала свої зобов`язання за укладеним договором, щодо оплати спожитих житлово-комунальних послуг.
Судом першої інстанції також було враховано, що позивач пропустив строк позовної давності в частині позовних вимог про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги за період з березня 2015 року по 12 березень 2017 року, а тому суд першої інстанції застосовав строк позовної давності та відмовив у задоволенні позовних вимог в цій частині з цих підстав.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції в повній мірі відповідає вказаним вимогам закону виходячи з наступного.
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ч. 5 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», послуга з постачання електричної енергії надається згідно з умовами договору та вимогами правил, затверджених Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг.
Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.
За змістом ч. 1, 2 ст. 6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: 1) споживачі (індивідуальні та колективні); 2) управитель; 3) виконавці комунальних послуг.
Виконавцями комунальних послуг є: 1) послуг з постачання та розподілу природного газу - постачальник, який на підставі ліцензії провадить діяльність із постачання природного газу, та оператор газорозподільної системи, до якої приєднані об`єкти газоспоживання споживача; 2) послуг з постачання та розподілу електричної енергії - енергопостачальник або інший суб`єкт, визначений законом; 3) послуг з постачання теплової енергії - теплопостачальна організація; 4) послуг з постачання гарячої води - суб`єкт господарювання, який є власником (або володіє і користується на інших законних підставах) теплової, тепловикористальної або теплогенеруючої установки, за допомогою якої виробляє гарячу воду, якщо споживачами не визначено іншого постачальника гарячої води; 5) послуг з централізованого водопостачання - суб`єкт господарювання, що провадить господарську діяльність з централізованого водопостачання; 6) послуг з централізованого водовідведення - суб`єкт господарювання, що провадить господарську діяльність з централізованого водовідведення; 7) послуг з поводження з побутовими відходами - суб`єкт господарювання, визначений виконавцем послуг з вивезення побутових відходів у встановленому законодавством порядку.
Відносини між учасниками правовідносин в сфері надання житлово-комунальних послуг, зокрема, в частині надання послуг з центрального опалення врегульовано нормами Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та положеннями Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою КМУ від 21 липня 2005 року №630 (далі - Правила), та Правилами надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 5 липня 2019 року №690 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 2 лютого 2022 року №85).
Згідно з п. 11 Правил, у разі встановлення будинкових засобів обліку води у багатоквартирному будинку, де окремі (або всі) квартири обладнані квартирними засобами обліку, споживачі, які не зняли та не передали показання квартирного засобу обліку виконавцю та які не мають квартирних засобів обліку (у разі обладнання всіх квартир квартирними засобами обліку - споживачі, які не зняли та не передали показання квартирного засобу обліку виконавцю), оплачують послуги згідно з показаннями будинкових засобів обліку, не враховуючи витрати води виконавця, юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, які є власниками або орендарями приміщень у цьому будинку, та сумарних витрат води за показаннями всіх квартирних засобів обліку. Різниця розподіляється між споживачами, які не мають квартирних засобів обліку, та споживачами, які не зняли та не передали показання квартирного засобу обліку води виконавцю, пропорційно кількості мешканців квартири в разі відсутності витоків із загальнобудинкової мережі, що підтверджується актом обстеження, який складається виконавцем у присутності не менш як двох мешканців будинку.
За п.18 Правил, розрахунковим періодом для оплати послуг, якщо інше не визначено договором, є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк.
Відповідно до п. 21 Правил, у разі відсутності у квартирі (будинку садибного типу) та на вводах у багатоквартирний будинок засобів обліку води і теплової енергії плата за надані послуги справляється згідно з установленими нормативами (нормами) споживання, з централізованого опалення - з розрахунку за 1 кв. метр (куб. метр) опалювальної площі (об`єму) квартири (будинку садибного типу) та додатково за перевищення розрахункової потужності приладів опалення (радіаторів) згідно з законодавством.
Згідно з п.30 Правил, споживач зобов`язаний зокрема оплачувати послуги в установлені договором строки.
Зміст положення ч.4 ст.319 ЦК України про те, що власність зобов`язує, яке має більш загальний характер, фактично розкривається через закріплений у наступній частині цієї статті принцип, що забороняє власникові використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.
Відповідно до п.5 ч.3 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Згідно зі ст.322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
Статтею 162 ЖК України передбачено, що власник зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.
За п. 20 Правил, плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку.
Відповідач від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води у встановленому чинним законодавством порядку не відмовлялася (не відключалася) та фактично споживала їх.
Матеріали справи не містять доказів ненадання позивачем послуг відповідачу, так само як і звернень останньої з приводу відмови від отримання таких послуг.
Так само матеріали справи не містять доказів того, що відповідач зверталася до позивача із запереченнями, щодо боргу, що кожного місяця вказується в рахунках.
Звертаючись з позовом ТОВ «Теплопостачсервіс» посилалось на те, що у відповідача утворилася заборгованість зі сплати наданих комунальних послуг з централізованого опалення за період з березня 2015 року по січень 2023 року у розмірі 37450,23 грн. та за постачання гарячої води за період з березня 2015 року по січень 2023 року становить 10826,82 грн.
Проте, судом першої інстанції було вірно застосовано строк позовної давності в частині позовних вимог про стягнення заборгованості за надані житлово-комунальні послуги за період з березня 2015 року по 12 березень 2017 року, та відмовлено у задоволенні позовних вимог в цій частині з цих підстав.
Так чином, під час дослідження наданого позивачем розрахунку, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що зазначений розрахунок зроблено вірно та у повній відповідності до інших наявних у справі доказів, та стверджує порушення відповідачем обов`язків, а тому позов ТОВ «Теплопостачсервіс», щодо стягнення з відповідача суми заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання за період 13 березня 2017 року по січень 2023 року підлягав до задоволення, так як фактично відповідач має заборгованість перед позивачем.
Відповідач не надала докази належної оплати комунальних послуг або контррозрахунок заборгованості, не спростувала вимоги позивача.
Крім того, як встановлено судом першої інстанції, позивачем при розрахунках розміру заборгованості відповідача за надані житлово-комунальні послуги враховувалася часткова сплата відповідачем заборгованості за житлово-комунальні послуги з централізованого опалення та за постачання гарячої води.
Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
За ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Таким чином, згідно з зазначеними нормами законодавства відповідач зобов`язана оплатити спожиті послуги з центрального опалення та постачання гарячої води.
Відповідно до ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
За ч.1 ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором.
Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
З огляду на викладене правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, у якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (ч.1 ст.509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги.
Таким чином, виходячи з юридичної природи спірних правовідносин сторін як грошових зобов`язань, на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.
З огляду на вищенаведене, згідно з розрахунком позивача та відмовою у частині позовних вимог, щодо стягнення з відповідача заборгованості за житлово-комунальні послуги з централізованого опалення та гарячої води за період з березня 2015 року по 12 березня 2017 року через пропуск позивачем строків позовної давності, позивач має право на відшкодування йому за період з 13 березня 2017 року по 31 січня 2022 року інфляційні втрати в розмірі 8023,64 грн. та 3% річних в розмірі 3402,47 грн., нарахованих на суму заборгованості з наданих послуг з централізованого опалення та стягнення з відповідача інфляційних втрат в розмірі 3113,41 грн. та 3% річних в розмірі 1280,41 грн., нарахованих на суму заборгованості з наданих послуг за постачання гарячої води, оскільки нараховані вони правильно, з урахуванням вимог постанови КМУ від 05 березня 2022 року №206.
Заперечення споживача, щодо суми заборгованості, нарахованої за відповідними нормами споживання можуть бути визнані обґрунтованими виключно у випадку, коли споживач доведе, що за період нарахування спірної заборгованості облік спожитих послуг відбувався квартирним засобом обліку, який згідно із законом дозволяється застосовувати, тобто який пройшов повірку, що може бути підтверджено відповідним свідоцтвом про повірку.
Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 27 березня 2019 року у справі №229/1539/17 та Верховним Судом, зокрема, у постановах від 11 лютого 2019 року у справі №233/6570/15-ц та від 28 лютого 2018 року у справі №401/3475/15-ц.
У справі, яка переглядається, встановлено, що відповідач не надала доказів того, що в період нарахування спірної заборгованості до січня 2023 року теплолічильник та лічильник води, встановлений у квартирі, пройшли повірку та згідно з вимогами закону могли бути застосовані для визначення суми оплати за спожиті комунальні послуги.
Наведеним спростовуються доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не врахував обов`язку позивача контролювати своєчасність повірки вузлів обліку теплової енергії та гарячого водопостачання.
Інші доводи апеляційної скарги відповідача не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та фактично зводяться до незгоди відповідача з висновками суду, повторюють доводи відзиву на позовну заяву, заперечення проти відповіді на відзив.
При цьому, докази та обставини, на які посилається відповідач у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права. 
Судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин, встановлено обсяг прав та обов`язків сторін, застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що склались між сторонами, надано повну, всебічну та об`єктивну оцінку наявним у справі доказам, як кожному окремо, так і у їх сукупності та взаємозв`язку, та з урахуванням доведеності позовних вимог ТОВ «Теплопостачсервіс», ухвалено обґрунтоване рішення про їх часткове задоволення.
Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів дійшла висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.
Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявним в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, Київський апеляційний суд,
 
постановив: 
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 13 вересня 2024 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Суддя-доповідач                                                      К.П. Приходько

Судді                                                                         Т.О. Писана

С.О. Журба