Справа № 161/12375/24 	Головуючий у 1 інстанції: Черняк В. В. 	
Провадження № 22-ц/802/481/25  	  Доповідач: Федонюк  С. Ю.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
29 квітня 2025 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Федонюк С. Ю.,
суддів - Матвійчук Л. В., Осіпука В. В.,
з участю:
секретаря судового засідання – Савчук О. В.,
представника позивача – ОСОБА_1 ,
представника відповідача – ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_3 , поданою її представником ОСОБА_1 , на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 лютого 2025 року,
                                       В С Т А Н О В И В:
У червні 2024 року ОСОБА_3 звернулась до суду із даним позовом, мотивуючи вимоги тим, що з 05 липня 2018 року по 13 вересня 2023 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від шлюбу мають двох дітей. За час перебування в шлюбі ними набуто у спільну власність квартиру АДРЕСА_1 . Право власності на вказану квартиру набуто на підставі договору купівлі–продажу від 25 січня 2022 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 (відповідачем та дітьми сторін). За наслідками укладення договору частки кожного із покупців - ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 склали по 1/3 частини квартири. Відтак, вказувала, що поділу між подружжям підлягає 1/3 частка спірного нерухомого майна, зареєстрована за відповідачем.
З огляду на вказане та презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, позивач просила суд визнати за нею право власності на 1/6 частку квартири АДРЕСА_1 .
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 лютого 2025 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погодившись із даним рішенням суду, ОСОБА_3 через свого представника ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов.
На переконання позивачки, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позову. Вказує, що при вирішенні спору судом не враховано, що набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування. Разом з тим, вона не заперечує, що квартира була придбана за кошти, отримані ОСОБА_4 від держави, які є виплатою за належне для отримання жилого приміщення відповідно до рішення комісії щодо розгляду заяв членів сімей загиблих та осіб з інвалідністю про виплату грошової компенсації від 27.09.2021 року. Покликається на те, що судом невірно застосовано норми матеріального права, безпідставно застосовано ст. 57 СК України, помилково визначено природу коштів за котрі було придбане спірне житло, як особисті приватні кошти, не враховано правові позиції суду касаційної інстанції у подібних правовідносинах.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_4 , посилаючись на безпідставність вимог апеляційної скарги та законність і обґрунтованість висновків суду першої інстанції, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Згідно із частинами 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши доводи апеляційної скарги, обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з таких мотивів.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що грошові кошти на придбання спірного жилого приміщення отримані індивідуально як компенсація за особисті заслуги відповідача (як особи з інвалідністю ІІ гр. внаслідок війни за його участь у бойових діях), та зважаючи те, що при розрахунку суми компенсації не враховувалась позивач ОСОБА_3 , суд вважав, що у відповідності до ст.57 СК України вказані кошти є особистою власністю відповідача. Відтак, спірна квартира придбана за особисті кошти відповідача, та його частка не підлягає поділу як об`єкт спільної власності подружжя.
Відповідно до частин першої, другої, четвертої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
На думку колегії суддів, рішення суду першої інстанції в цілому відповідає зазначеним вимогам закону. 
Судом установлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 05 липня 2018 року по 13 вересня 2023 року (а.с.7, 10-11).
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 вересня 2023 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу було задоволено. 
Від шлюбу сторони мають двох дітей: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Предметом розгляду справи є питання визнання за позивачкою права власності на 1/6 частку квартири АДРЕСА_1 .
       З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 від 20 березня 2015 року (а.с.45).
Згідно з довідкою МСЕК серії 12 ААГ № 588208 від 23.11.2023 року ОСОБА_4 є інвалідом ІІ групи (встановлено довічно) з 01.01.2023 року, поранення (травма) пов`язане із захистом Батьківщини, ураження опорно-рухового апарату (а.с. 45 зворот).
Відповідно до рішення Луцької міської ради № 456-1 від 07 серпня 2019 року ОСОБА_4 , його дочку та сина було включено до складу осіб на отримання державного житла. Крім того, з рішення вбачається, що відповідач перебував на квартирному обліку в загальній черзі з 26 листопада 2015 року, у пільговій черзі як учасник бойових дій – з 26 листопада 2015 року, у списку на позачергове отримання житла як особа з інвалідністю внаслідок війни 2 групи – з 06 лютого 2019 року (а.с.52).
Згідно із рішенням комісії щодо розгляду заяв членів сімей загиблих та осіб з інвалідністю про виплату грошової компенсації від 27 вересня 2021 року ОСОБА_4 , як особі з інвалідністю внаслідок війни ІІ групи з числа військовослужбовців Збройних Сил України, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції в період її проведення, та у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації в Донецькій та Луганській областях, перебуваючи в районах та у період здійснення зазначених заходів, та членам його сім`ї, згідно з п. 18 Порядку виплати грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення деяким категоріям осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України, а також членам їх сімей, затвердженого постановою КМУ від 19 жовтня 2016 року № 719, визначено перерахувати розмір грошової компенсації в сумі 1 662 841,19 грн (а.с.53).
Відповідно до відомостей письмової згоди ДСП Луцької міської ради надано згоду на перерахування зазначених коштів у вказаній сумі як оплату за договором купівлі-продажу квартири від 25 січня 2022 року із спеціального рахунку ОСОБА_4 , відкритого в ПАТ «Державний ощадний банк України» на рахунок ОСОБА_5 (продавця квартири згідно з договором) (а.с.54).
Нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 25 січня 2022 року ОСОБА_4 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 набули в особисту приватну власність по 1/3 частці квартири АДРЕСА_1 (розділ 1, п. 4.1 розділу 4 договору) за кошти, які є виплатою компенсації за належне для отримання жиле приміщення, відповідно до рішення комісії щодо розгляду заяв членів сімей загиблих та осіб з інвалідністю про виплату грошової компенсації від 27 вересня 2021 року (п. 5.5 розділу 5 договору) (а.с.14-17). 
Вартість даної квартири згідно з договором становить 1 662 841,19 грн (розділ 2 договору).
Як визначено частиною третьою статті 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Конструкція норми статті 60 СК України вказує на презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
У статтях 60, 70 СК України, статті 368 ЦК України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ була куплена на її особисті кошти, не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.
Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц (провадження № 14-325цс18).
У пункті 24 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.
Тому сам по собі факт набуття права власності на спірне майно в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.
Отже, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.
Згідно з частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. 
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач, є підставою для відмови у позові, а в разі, якщо на тому наполягає відповідач, – для відхилення його заперечень проти позову. 
Таким чином, тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільності майна подружжя, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово вказувала, що, вирішуючи спір про поділ майна подружжя, необхідно установити обсяг спільно нажитого майна, з`ясувати час та джерела його придбання (постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року № 554/8023/15-ц, від 23 січня 2024 року № 523/14489/15-ц).
Заперечуючи вимоги позовної заяви і доводи апеляційної скарги, ОСОБА_4 вказував, що придбання спірної квартири відбулось за кошти, які були виділені йому від держави з чітким цільовим призначенням – для придбання житла, оскільки він з дітьми, як членами його сім`ї, перебував на квартирному обліку як інвалід 2 групи внаслідок поранення, отриманого при захисті України. Отже, дані кошти належали йому особисто, надані з державного бюджету для одержання пільгового житлового приміщення, а не були нажиті спільними зусиллями подружжям. На переконання відповідача, дана одноразова грошова компенсація за житло є однією з форм соціального захисту військовослужбовця у разі втрати ним працездатності з незалежних від нього обставин і за своєю природою та призначенням не відноситься до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.
У своїх доводах позивачка та її представник ОСОБА_1  покликаються на те, що судом не враховано  правову позицію Верховного Суду, висловлену у  в ухвалі від  23 вересня 2019 року у справі № 585/2285/18, а також Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 14.11.2018 у справі № 14-351цс18, в яких зазначено, що одноразова грошова допомога у зв`язку з інвалідністю внаслідок участі в АТО, виплата якої передбачена статтею 16 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", відноситься до соціальних виплат і придбане за цю допомогу майно підлягає поділу між подружжям.
       Однак, колегія суддів не бере до уваги вказані доводи, оскільки наведені висновки Верховного Суду не можуть враховуватися при розгляді даної справи, так як правова природа грошових виплат військовослужбовцю з інвалідністю не є тотожною з грошовою компенсацією за житло , а тому і обставини даної справи не є однаковими з обставинами наведених стороною позивача справ.
В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача ОСОБА_2 пояснила, що в даному випадку квартира придбана хоч і за договором купівлі-продажу, однак за кошти, виділені із державного бюджету як компенсація за неотримане від держави житло, яке за законом мав право отримати відповідач ОСОБА_4 та двоє дітей, які були включені та перебували на обліку у списку черговості на його одержання. Ці кошти були нараховані з розрахунку на трьох осіб, без урахування частки позивачки ОСОБА_3 та не могли бути використані відповідачем на інші цілі, ніж для придбання житла, на відміну від соціальної грошової допомоги у зв`язку з інвалідністю, яка виплачувалась захисникам у відповідному законом розмірі та могла бути використана на їх розсуд, в тому числі і для придбання будь-якого майна, зокрема і в інтересах сім`ї. Отже, оскільки держава, гарантуючи особам, які отримали інвалідність внаслідок поранення, пов`язаного з участю в бойових діях при захисті України, не мала можливості забезпечити їх державним чи комунальним житлом, якого виявилось у теперішніх умовах недостатньо для виділення всім учасникам війни, то питання державою було вирішено шляхом виділення коштів безпосередньо для купівлі у приватних осіб відповідного житла для громадян, які потребують його і перебувають на квартирному обліку, тим самим пропустивши стадію приватизації громадянами виділеного державою житла. 
З такими твердженнями колегія суддів погоджується з огляду на наступне.
Постановою Кабінету Міністрів України від 19 жовтня 2016 року № 719 затверджено Порядок виплати грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення членам сімей загиблих військовослужбовців, які брали безпосередню участь в антитерористичній операції, а також інвалідам I-II групи з числа військовослужбовців, які брали участь у зазначеній операції, та потребують поліпшення житлових умов (далі - Порядок).
Право на отримання грошової компенсації відповідно до цього Порядку мають інваліди війни I та II групи, визначені у пункті 11 частини другої статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", які перебувають на квартирному обліку. Грошова компенсація членам сім`ї загиблого військовослужбовця або інвалідам виплачується в порядку черговості постановки на квартирний облік в межах однієї категорії за рахунок коштів субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на будівництво (придбання) житла для сімей загиблих військовослужбовців, які брали безпосередню участь в антитерористичній операції, а також для інвалідів I-II групи з числа військовослужбовців, які брали участь у зазначеній операції, та потребують поліпшення житлових умов (пункти 3, 4 Порядку).
Відповідно до підпункту 2 пункту 18 Порядку, у разі прийняття рішення про призначення заявнику грошової компенсації комісія одночасно визначає розмір такої компенсації, виходячи з таких нормативів: за нормою 13,65 кв. м жилої площі на інваліда та кожного члена його сім`ї, зазначеного в абзаці другому пункту 21 цього Порядку.
Пунктом 21 Порядку передбачено, що під час прийняття рішення щодо призначення грошової компенсації інваліду комісія розраховує розмір такої компенсації на підставі рішення про взяття заявника на квартирний облік із зазначенням складу членів сім`ї - осіб, які разом із заявником перебувають на такому обліку. При цьому, в розрахунок включаються лише особи, які зазначені в рішенні про взяття на квартирний облік. 
До членів сім`ї інвалідів належать: дружина (чоловік), їх малолітні (до 14 років) та неповнолітні (до 18 років) діти; неодружені повнолітні діти, визнані інвалідами з дитинства I та II групи або інвалідами I групи; особа, яка проживає разом з інвалідом війни I групи та доглядає за ним, за умови, що інвалід війни не перебуває у шлюбі; непрацездатні батьки; особа, яка перебуває під опікою або піклуванням громадянина, який має право на пільги, та проживає разом з ним (п.п. 5 п. 20 Порядку).
Право на отримання грошової компенсації вважається використаним з моменту перерахування коштів грошової компенсації в повному обсязі на спеціальний рахунок особи з інвалідністю в уповноваженому банку. Грошова компенсація за рахунок коштів субвенції особам з інвалідністю надається один раз (п. 28 Порядку).
Право власності на нерухоме майно оформляється на заявника (заявника, який перемістився) та членів його сім`ї, на яких було розраховано грошову компенсацію. Після оформлення права власності на житлове приміщення виплата такої допомоги припиняється (п. 44 Порядку).
Відповідно до рішення комісії щодо розгляду заяв осіб з інвалідністю про виплату грошової компенсації від 27 вересня 2021 року ОСОБА_4 , як особі з інвалідністю внаслідок війни ІІ групи з числа військовослужбовців Збройних Сил України, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, та у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації в Донецькій та Луганській областях, перебуваючи в районах та у період здійснення зазначених заходів, та членам його сім`ї, згідно з п. 18 Порядку виплати грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення деяким категоріям осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України, а також членам їх сімей, затвердженого постановою КМУ від 19 жовтня 2016 року № 719, визначено перерахувати розмір грошової компенсації в сумі 1 662 841,19 грн (а.с.53).
Отже, вказана компенсація отримувалася ОСОБА_4 та його дітьми, виходячи із нормативів, затверджених наведеним вище Порядком, без урахування як члена його сім`ї дружини ОСОБА_3 , оскільки остання, як установлено судом, на момент ухвалення рішення про призначення компенсації та взяття заявника на квартирний облік була власницею нерухомого майна (квартира перебуває у спільній частковій власності) та не могла бути включена як така, що потребувала поліпшення житлових умов.
Разом з тим, як убачається зі змісту рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 вересня 2023 року про розірвання шлюбу, позивач ОСОБА_4 в позові вказував, що після емоційної сварки 21 травня 2020 року його дружина ОСОБА_3 пішла жити з дітьми до своїх батьків. З того часу вони проживають окремо, не ведуть спільне господарство, не підтримують статевих контактів, а спілкуються виключно з приводу виховання дітей. Вказував, що будучи військовослужбовцем, він 13 вересня 2022 року отримав важке поранення (травматична ампутація нижньої кінцівки внаслідок підриву на міні) і перебував у госпіталі до 25 грудня 2022 року. Впродовж усього часу лікування дружина не була з ним, станом його здоров`я не цікавилась та не турбувалась про нього. У рішенні зазначено, що ОСОБА_3 у своїй письмовій заяві позов визнала у повному обсязі (а.с.10-11). Отже, це свідчить, що сторони з травня 2020 року фактично разом не проживали і не підтримували подружні стосунки.
Разом з тим, приписами статті 57 СК України визначено, яке майно, хоч і набуте під час існування шлюбу між сторонами, слід вважати особистою приватною власністю дружини, чоловіка. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема є:  майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;  майно, набуте за кошти, які належали їй, йому особисто;  житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду";  земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.
Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги.
Суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню.
Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди.
Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є виплати (страхові виплати та виплати викупних сум), одержані за договорами страхування життя та здоров`я.
Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.
Як видно з оскаржуваного судового рішення, суд правильно зазначив, що Сімейним Кодексом України, зокрема статтею 57, на даний час поки що не врегульовано належним чином випадку щодо вирішення спору між подружжям щодо майна (житла), набутого шляхом укладення договору купівлі-продажу житлового приміщення за державні кошти особами, які перебували на квартирному обліку і мали право одержати таке житло в силу закону. 
На думку колегії суддів, суд першої інстанції вірно дійшов висновку про застосування аналогії закону, пославшись на норми статті 57 СК України, та вважав, що дане майно не є спільною сумісною власністю подружжя, а тому й не підлягає поділу. 
Слід також зазначити, що розмір отриманої грошової компенсації за житло не враховується під час обчислення сукупного доходу сім`ї для всіх видів соціальної допомоги, що надаються відповідно до законодавства, а також не включається до розрахунку загального місячного (річного) оподатковуваного доходу відповідно до підпункту 165.1.1 пункту 165.1 статті 165 Податкового кодексу України.
Враховуючи викладене, оцінивши надані позивачем докази, суд доходить висновку, що спірна квартира була набута у власність ОСОБА_4 та його неповнолітніми дітьми в результаті відповідного правочину купівлі-продажу нерухомості за рахунок коштів, виділених державою для придбання житла, та не є спільною власністю подружжя.
Таким чином, доводи апеляційної скарги були предметом розгляду в суді першої інстанції, не спростовують висновків суду, а тому суд правильно встановив фактичні обставини справи, дотримуючись принципу змагальності, на підставі наданих сторонами доказів, ухвалив правильне по суті та справедливе рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. 
Порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення або призвели до неправильного вирішення справи, апеляційним судом також не встановлено. Отже, підстав для скасування рішення суду в межах доводів апеляційної скарги не встановлено. 
Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив це рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, рішення суду не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
Враховуючи наведене, колегія суддів доходить висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги, а рішення суду - без змін.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд         
                                       П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_3 , подану її представником ОСОБА_1 , залишити без задоволення.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 лютого 2025 року в даній справі залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді