Номер провадження: 22-ц/813/3759/25 
Справа № 515/1831/17
Головуючий у першій інстанції Миргород В.С.
Доповідач Комлева О. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.05.2025 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого-судді Комлевої О.С.,
суддів: Драгомерецького М.М., Сегеди С.М.,
з участю секретаря Громовенко А.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу адвоката Дімітренка Валерія Євстафійовича, представника ОСОБА_1 на рішення Саратського районного суду Одеської області від 10 грудня 2024 року, постановленого під головуванням судді Миргород В.С., повний текст рішення складений 11 грудня 2024 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування на земельну ділянку, -
                                        в с т а н о в и в:
У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування на земельну ділянку, в якому просив визнати за ним право власності на земельну ділянку площею 4,30 га розташовану на території Лиманської сільської Татарбунарського району Одеської області, згідно державного акту на право приватної власності на землю серії IV-ОД №022096 виданого Татарбунарською районною державною адміністрацією 27 вересня 2004 року, яка залишилась після смерті сестри ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .
В обґрунтування свого позову позивач зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Лиман Татарбунарського району Одеської області у віці 61 рік померла його сестра ОСОБА_3 , після смерті якої відкрилася спадщина на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 4,30 га, в межах території Лиманської сільської ради Татарбунарського району Одеської області, яка належала їй на підставі Державного акта на право приватної власності на землю серії ІV-ОД № 022096, виданого Татарбунарською райдержадміністрацією 27 вересня 2004 року.
Як спадкоємець другої черги за законом позивач своєчасно звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті сестри, однак отримав відмову у вчиненні нотаріальної дії у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у зв`язку з тим, що на день відкриття спадщини із спадкодавцем був зареєстрований її син ОСОБА_2 , який вважається таким, що прийняв спадщину.
Також позивач зазначив, що ОСОБА_2 не проживав разом із матір`ю на день відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_1 , своєчасно не звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, а тому вважає, що він має право на отримання спадщини, після померлої сестри.
Рішенням Саратського районного суду Одеської області від 10 грудня 2024 року позов ОСОБА_1 залишений без задоволення.
Не погоджуючись з рішенням суду, адвокат Дімітренко В.Є., представник ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтування своєї апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд відмовляючи у задоволені позову дійшов помилкового висновку про те, що позивачем застосований спосіб захисту, який не узгоджується з положеннями ст. 16 ЦК України, оскільки позивач правильно обрав спосіб захисту свого майнового права згідно п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, а саме визнання права власності на земельну ділянку.
Відзиву на апеляційну скаргу до суду надано не було.
Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду судового рішення.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення адвоката Дімітренко В.Є., представника ОСОБА_1 , адвоката Ковпака О.В., представника ОСОБА_2 , перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, за наступних підстав.
Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно  до ст. 375ЦПК України,  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Лиман Татарбунарського району Одеської області померла ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Татарбунарського районного управління юстиції Одеській області, про що 23 грудня 2014 року зроблено відповідний актовий запис про смерть № 10.
Після її смерті відкрилася спадщина на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 4,30 га, в межах території Лиманської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, яка належала спадкодавцю на підставі Державного акту на прав власності на земельну ділянку серії ІV-ОД № 022096, виданого Татарбунарською райдержадміністрацією 27 вересня 2004 року на підставі розпорядження від 25 березня 2004 року № 141/Ф-2004, та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 4640. За даними ГУ Держгеокадастру в Одеській області вартість земельної ділянки станом на 01 липня 2017 року становить 154 299,80 грн.
Позивач є братом спадкодавця, факт родинних відносин підтверджується: копією свідоцтва про народження позивача серії НОМЕР_2 , виданого повторно 03 листопада 2017 року Новосанжарським районним відділом державної реєстрації акті цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області на підставі актового запису № 17 від 08 квітня 1956 року, вчиненого виконавчим комітетом Лиманської сільської ради Татарбунарського району Одеської області; відомості про батьків: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ; копією Витягу від 03 листопада 2017 року № 0018973303 з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження ОСОБА_6 , відомості батьків: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .
Відповідач є сином спадкодавця, факт родинних відносин підтверджується: копією свідоцтва про народження ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , серії НОМЕР_3 , виданого повторно Татарбунарським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Білгород-Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), актовий запис № 2, вчинений 26 січня 1987 року Виконавчим комітетом Лиманської сільської ради Татарбунарського району Одеської області, відомості про батьків: ОСОБА_8 , ОСОБА_3 ; копією свідоцтва про зміну прізвища з « ОСОБА_9 » на « ОСОБА_10 » серії НОМЕР_4 , виданого повторно Татарбунарським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Білгород-Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на підставі актового запису № 14 від 29 листопада 2013 року.
Відповідно до матеріалів спадкової справи № 183/2015, заведеної після смерті ОСОБА_3 , із заявою про прийняття спадщини 16.06.2015 року звернувся ОСОБА_1 
20 жовтня 2017 року за №1353/02-14 державним нотаріусом Саратської державної нотаріальної контори Одеської області Д.Ю. Колісник   винесено лист-роз`яснення про відмову у вчиненні нотаріальної дії - видачі ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину за законом на спадщину, після померлої ОСОБА_3 , у зв`язку з тим, що у матеріалах спадкової справи є довідка видана Лиманською сільською радою Татарбунарського району Одеської області 29.09.2017 року, у якій зазначено, що разом зі спадкодавцем на момент смерті був зареєстрований син померлої, ОСОБА_2 , 1986 року народження, який відповідно до ст. 1261 ЦК України є спадкоємцем першої черги за законом та який відповідно до ч.3 ст. 1268 ЦК України є спадкоємцем, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини та вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України (шість місяців), він не заявив відмову від неї. Разом з тим, у даному листі-роз`ясненні державним нотаріусом позивачу ОСОБА_1 роз`яснено, що відповідно до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово та кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття.
З матеріалів спадкової справи №183/2015 вбачається, що ОСОБА_2 , 21.09.2021 року звернувся до Саратської районної державної нотаріальної контори Одеської області з заявою про прийняття спадщини, яка відкрилась ІНФОРМАЦІЯ_3 , після смерті його матері ОСОБА_3 
17 серпня 2023 року за №465/02-31 державним нотаріусом Саратської державної нотаріальної контори Одеської області Д.Ю. Колісник  винесено лист-роз`яснення про відмову у вчиненні нотаріальної дії - видачі ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину за законом на спадщину, після померлої ОСОБА_3 , у зв`язку з тим, що у спадкоємця відсутній документ, який посвідчує право власності померлої на земельну ділянку (кадастровий номер земельної ділянки 5125082700:01:001:0217) площею 4,30 га, яка розташована на території Лиманської сільської ради Татарбунарського району Одеської області, належної спадкодавцю на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ІV-ОД №022096, виданого Татарбунарською РДА Одеської області 27 вересня 2004 року.
Залишаючи без задоволення позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що позивач звернувся до суду за захистом своїх прав, у спосіб, який не узгоджується з положеннями статті 16 ЦК України.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, з наступних підстав.
Згідно зі статтями 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи (частина перша та друга статті 1220 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.
У частинах першій та другій статті 1223 ЦК України визначено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.
Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Згідно з ч.1 ст.1262 ЦК України у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері.
Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України).
Згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Тобто, будь-яка особа, яка постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається такою, що своєчасно прийняла спадщину.
Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України). Тобто право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.
Відповідно до ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття.
У встановлений частиною першою статті 1270 ЦК України шестимісячний строк із заявою про прийняття спадщини або відмову від її прийняття ОСОБА_2 не звертався.
Спадкову справу №183/2015 заведено 16.06.2015 року на підставі заяви про прийняття спадщини поданою ОСОБА_1 .
При розгляді справ про спадкування суди мають встановлювати: місце відкриття спадщини, коло спадкоємців, які прийняли спадщину, законодавство, яке підлягає застосуванню щодо правового режиму спадкового майна та часу відкриття спадщини. Обставини, які входять до предмета доказування у зазначеній категорії справ, можна встановити лише при дослідженні документів, наявних у спадковій справі. Належними доказами щодо фактів, які необхідно встановити для вирішення спору про спадкування, є копії документів відповідної спадкової справи, зокрема, поданих заяв про прийняття спадщини, виданих свідоцтв про право на спадщину, довідок житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця.
Для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини третьої статті 1268 ЦК України є необхідним встановлення місця проживання спадкодавця і спадкоємця.
Частиною першою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.
Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації.
Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає.
Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо). Згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Зазначена норма відображає загальний принцип недискримінації за ознакою наявності чи відсутності реєстрації місця проживання чи місця перебування особи.
Згідно з вимогами ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце проживання - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік, а місце перебування - це адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік.
У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам надано роз`яснення, що будь-яка особа, яка постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається такою, що своєчасно прийняла спадщину.
Для вирішення питання про те, чи є відповідач таким, що прийняв спадщину відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України, визначальним є встановлення факту його постійного проживання на момент відкриття спадщини зі спадкодавцем.
Водночас державна реєстрація спадкоємця сама по собі не є беззаперечним доказом його постійного проживання на момент смерті спадкодавця за адресою реєстрації.
За змістом пунктів 3.21 та 3.22 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5, спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу, він не заявив про відмову від неї. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем може бути: довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем.
Судом встановлено, що відповідно до довідок Лиманської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області від 29 вересня 2017 року та від 29 липня 2021 року вих. №321, за даними обліку погосподарської книги № 9 за 2011-2015 роки, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 була зареєстрована та проживала за адресою: АДРЕСА_1 . Разом з нею у будинку зареєстрований син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується. Заповідальні розпорядження, за відомостями Лиманської сільської ради, спадкодавець не залишала. Заповіти, посвідчені сільською радою, відсутні.
Суд надав належну та обґрунтовану оцінку поясненням свідків  ОСОБА_11 ,  ОСОБА_12 ,  ОСОБА_13 ,  ОСОБА_14 ,  ОСОБА_15 ,які були допитані у судовому засіданні, щодо проживання позивача та відповідача разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.
З матеріалів справи вбачається, що на день смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , відповідач був зареєстрований за місцем фактичного проживання спадкодавця: АДРЕСА_1 . Водночас фактичне місце проживання відповідача ОСОБА_2 було відмінним, останні роки він не проживав з матір`ю за цією адресою, а проживав за іншими адресами.
Також судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 заяву про прийняття спадщини після смерті матері в порядку ст. 1269 ЦК України не подавав, хоча і був зареєстрований разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, але фактично з нею не проживав, в тому числі на момент смерті спадкодавця, лише 21.09.2021 року звернувся до Саратської районної державної нотаріальної контори Одеської області з заявою про прийняття спадщини, яка відкрилась ІНФОРМАЦІЯ_3 , після смерті його матері ОСОБА_3 .
Колегія суддів, за вказаних обставин погоджується з висновками суду про те, що відповідач не може вважатися таким, що прийняв спадщину після смерті матері в порядку ч. 3 ст. 1268 ЦК України.
Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, суд здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Статтями 15, 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Стаття 12 ЦК України передбачає, що особа вільно, на власний розсуд, обирає способи захисту цивільного права.
Як правило, особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права частіше за все визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України.
При цьому, позивач, обираючи спосіб захисту, який він просить суд застосувати для захисту його прав, свобод чи інтересів, може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту (передбаченими законом або договором), якщо це не заборонено законом.
Тому, обираючи спосіб захисту позивач повинен (в першу чергу) перевірити, чи не передбачає закон або договір ефективного способу захисту. Якщо такий спосіб захисту законом або договором передбачено - позивач повинен обрати саме такий спосіб.
Суд не має визначати ефективний спосіб захисту права замість позивача, тобто виходити за межі позовних вимог у випадку, якщо обраний позивачем спосіб захисту права не є ефективним.
Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.
Відповідно до частини першої статті 175 ЦПК України позивач викладає свої вимоги щодо предмета позову та їх обґрунтування.
Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Судом встановлено, що державним нотаріусом Саратської державної нотаріальної контори Одеської області Колісника Д.Ю. від 20 жовтня 2017 року, ОСОБА_1 було роз`яснено про неможливість вчинення нотаріальної дії у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті сестри ОСОБА_3 , оскільки відповідно до ст. 1261 ЦК України спадкоємцем першої черги за законом є син померлої ОСОБА_2 , який відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а тому є таким, що прийняв спадщину, оскільки протягом строку, передбаченого ст. 1270 ЦК України, він не заявив відмову від неї. Також ОСОБА_1 нотаріусом роз`яснено, що відповідно до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово та кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття.
Право вимоги щодо усунення від спадкування відповідно до ст. 1224 ЦК України належить особі, яка сама є спадкоємцем відповідної черги, або коли її право на спадкування виникає після усунення спадкоємця від спадкування попередньої черги. Такий висновок ґрунтується на тому, що у разі усунення спадкоємця від права на спадкування, спадщина має перейти до іншого за чергою спадкоємця.
Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», вимога про усунення спадкоємця від права на спадкування може бути пред`явлена особою, для якої таке усунення породжує пов`язані зі спадкуванням права та обов`язки, одночасно з її позовом про одержання права на спадкування з підстав, визначених у частині другій статті 1259 ЦК.
Завданням цивільного судочинства є ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту.
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності.
Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необґрунтованість заявлених позовних вимог, а також, що позивач не зазначив підстав для захисту його порушених прав, обравши неналежний спосіб захисту.
На підставі вищевикладеного, суд встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, оцінивши докази у справі, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному їх дослідженні, прийшов до обґрунтованого висновку про залишення позову ОСОБА_1 без задоволення.
Висновки суду відповідають вимогам закону, на які посилався суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.
З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.
При цьому, суд першої інстанції  при застосуванні  норм права до вказаних правовідносин вірно  врахував висновки щодо застосування  норм матеріального права, викладених у постановах Верховного Суду.
Доводи апеляційної скарги адвоката Дімітренко В.Є., представника ОСОБА_1 про те, що суд відмовляючи у задоволені позову дійшов помилкового висновку про те, що позивачем застосований спосіб захисту, який не узгоджується з положеннями ст. 16 ЦК України, оскільки позивач правильно обрав спосіб захисту свого майнового права згідно п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, а саме визнання права власності на земельну ділянку, колегія суддів залишає без задоволення, оскільки позивач, звертаючись до суду з позовом обрав спосіб захисту свого права шляхом визнання права власності на спадкове майно, однак жодних підстав, які б зумовлювали необхідність такого судового захисту не зазначив.
При цьому, колегія суддів звертає увагу, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.
Колегія суддів вважає, що на момент розгляду справи, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявлених вимог, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального та процесуального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.
Також колегія суддів вважає, що вказані доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, ці доводи були предметом перевірки суду першої інстанції, який дав їм повну, всебічну та об`єктивну оцінку у своєму рішенні, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).
Крім того, зазначені доводи не вказують на порушення судом норм матеріального та процесуального права та на незаконність судового рішення, і не є визначальними при ухваленні рішення.
Інші доводи апеляційної скарги також не є суттєвими, та такими, що не підлягають задоволенню.
Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.
За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
За правилами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).
Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.
За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянуті судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.
Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.
Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу адвоката Дімітренка Валерія Євстафійовича, представника ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Саратського районного суду Одеської області від 10 грудня 2024 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складений 05 червня 2025 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ М.М. Драгомерецький

______________________________________ С.М. Сегеда