КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

         Справа № 369/13599/14                                                    Головуючий у 1 інстанції: Дубас Т.В.
     Провадження №22-ц/824/5183/2025                               Суддя-доповідач: Гаращенко Д.Р.         
 
                                                           ПОСТАНОВА
                                                    ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ
 
05 березня 2025 року                                                                                               м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого                                           Гаращенка Д.Р.
суддів                                         Євграфової Є.П., Писаної Т.О.,
при секретарі                                          Ганжалі С.К.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 лютого 2022 року у справі за позовом Першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Національного університету біоресурсів і природокористування України в особі відокремленого структурного підрозділу «Боярська лісова дослідна станція» до Феодосівської сільської ради Обухівського району Київської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів, ОСОБА_6 , ТОВ «Компанія «А-Скрин», ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 про визнання недійсним державного акту на право власності на землю, визнання недійсними договорів купівлі-продажу земельних ділянок, витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння, скасування рішення реєстраційної служби, визнання права власності і права користування на земельні ділянки, -
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У грудні 2014 року перший заступник прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Національного університету біоресурсів і природокористування України в особі відокремленого структурного підрозділу «Боярська лісова дослідна станція» (далі - НУБіПУ в особі ВСП «Боярська лісова дослідна станція», Боярська лісова дослідна станція) звернувся до суду з позовом до Ходосівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: ОСОБА_6 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія «А-Скрин» (далі - ТОВ «Компанія «А-Скрин»), ОСОБА_7 , ОСОБА_24 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , про визнання недійсним державного акту на право власності на землю, визнання недійсними договорів купівлі-продажу земельних ділянок, витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння, скасування рішення реєстраційної служби, визнання права власності і права користування на земельні ділянки.
Позов обґрунтовано тим, що 11 та 23 червня 2008 року ОСОБА_25 уклав декілька договорів купівлі-продажу, за якими відчужив на користь інших осіб земельні ділянки, які в подальшому були відчужені відповідачам. 
Спірні земельні ділянки з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд розташовані в межах с. Лісники Києво-Святошинського району Київської області.  ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_25 помер. 
Державний акт на право власності на землю серії КВ від 27 грудня 1996 року з цільовим призначенням для приватного користування, який нібито посвідчував право власності ОСОБА_25 на земельну ділянку площею 4,8 га, виданий останньому незаконно, оскільки Ходосівською сільською радою Києво-Святошинського району Київської області відповідне рішення не приймалось, а в самому державному акті таке рішення також не зазначено, отже державний акт виданий ОСОБА_25 з порушенням вимог статті 17 Земельного Кодексу України (далі - ЗК України) від 18 грудня 1990 року за відсутності рішення уповноваженого органу. 
Крім того, земельна ділянка, на яку посвідчувалось право ОСОБА_25 державним актом на право власності на землю серії КВ від 27  грудня 1996 року, належала до земель лісогосподарського призначення і перебувала в користуванні Боярської лісової дослідної станції та з користування її не вилучалась. Таким чином земельні ділянки, якими на час звернення до суду володіють відповідачі, перебували в користуванні Боярської лісової дослідної станції як ліси 1-ї категорії Хотівського лісництва, не вилучені уповноваженим органом і були передані у приватну власність з порушенням вимог статті 17 ЗК України. 
 
Посилаючись на наведене, позивач просив  визнати недійсним державний акт на право приватної власності на землю серії КВ, виданий ОСОБА_25 Ходосівською сільською радою народних депутатів 27 грудня 1996 року та зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 52 з цільовим призначенням для приватного користування; 
- визнати недійсними договори купівлі-продажу від 11 червня 2008 року та 23 червня 2008 року, укладені ОСОБА_25 із іншими особами; 
- витребувати на користь держави в особі Кабінету Міністрів України та НУБіПУ в особі ВСП «Боярська лісова дослідна станція» з незаконного володіння відповідачів спірні земельні ділянки; 
- скасувати їх державну реєстрацію; 
- визнати за державою право власності та за НУБіПУ в особі ВСП «Боярська лісова дослідна станція» право користування зазначеними земельними ділянками.
 
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 квітня 2020  року задоволено клопотання позивача про заміну неналежного відповідача у справі. Замінено неналежного відповідача ОСОБА_22 на належного відповідача - ОСОБА_2  
13 січня 2021 року на адресу суду надійшла заява заступника прокурора прокуратури Київської області від 30 грудня 2021 року про зміну предмета позову, яка була обґрунтована тим, що на думку заступника прокурора вказані правовідносини необхідно розглядати як непов`язані з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної громади (тобто негаторний позов).
В судовому засіданні 15 лютого 2021 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області було відмовлено у прийнятті заяви прокурора про зміну предмета позову.
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 липня 2016 року в задоволенні позову було відмовлено.
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, посилаючись на необґрунтованість позову, виходив з того, що про видачу оспорюваного державного акту ОСОБА_25 та про можливе порушення цим актом права користування спірною земельною ділянкою НУБіПУ, в особі ВСП «Боярська лісова дослідна станція», органам прокуратури було відомо під час звернення до суду з позовом у справі № 2-732/12 в липні 2006 року. 
Враховуючи те, що з цим позовом заступник прокурора Київської області звернувся до суду у грудні 2014 року, є підстави для відмови у задоволенні позову у зв`язку із пропуском строку позовної давності, про застосування наслідків якого заявлено відповідачами у справі. 
 
Рішенням Апеляційного суду Київської області від 07 лютого 2017 року апеляційну скаргу заступника прокурора Київської області задоволено частково. Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 липня 2016 року змінено, шляхом виключення із мотивувальної частини судового рішення посилання на пропуск першим заступником прокурора Київської області строку позовної давності як підставу відмови у позові. В іншій частині рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 липня 2016 року залишено без змін.
Змінюючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову з підстав необґрунтованості позову, одночасно навів доводи щодо пропуску прокурором строку позовної давності, що не узгоджується із вимогами закону. 
Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд погодився із висновком суду першої інстанції про те, що оскільки ОСОБА_25 звертався із заявою про передачу йому у власність земельної ділянки площею 4,8 га, виділеної раніше кооперативу «Київ-Побут», членом якого він був, і останнє не заперечувало проти виділення йому даної земельної ділянки в порядку розпаювання, тому Ходосівською сільською радою правомірно (в межах компетенції цього органу місцевого самоврядування) прийнято рішення щодо передачі ОСОБА_25 у власність зазначеної земельної ділянки та видано державний акт на право приватної власності на землю. 
Разом з тим, апеляційний суд дійшов висновку про те, що доводами апеляційної скарги прокурора не спростовані висновки суду першої інстанції про недоведеність вимог щодо визнання недійсним державного акту про право власності на землю із тих підстав, що рішення про передачу у власність ОСОБА_25 земельної ділянки Ходосівською сільською радою не приймалось.
Також, апеляційним судом відхилено доводи апеляційної скарги про те, що надана ОСОБА_25 земельна ділянка перебувала у користуванні Боярської лісової дослідної станції Національного аграрного Університету та відносилась до земель державної власності, як ліси першої групи, оскільки в матеріалах справи відсутні докази, які б беззаперечно свідчили про наведене.
 
Постановою Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року задоволено касаційну скаргу першого заступника прокурора Київської області, скасовано рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 липня 2016 року і рішення Апеляційного суду Київської області від 07 лютого 2017 року, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Постанову суду касаційної інстанції мотивовано тим, що зазначаючи про відсутність правових підстав для задоволення позову, суди не надали належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам, а саме: листу архівного сектору Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області (далі - Києво-Святошинської РДА) від 12 вересня 2014 року № 06-04/1274, листу НУБіПУ в особі ВСП «Боярська лісова дослідна станція» від 09 жовтня 2014 року, листу Українського державного проєктного лісовпорядного виробничого об`єднання ВО «Укрдержліспроект» від 09 вересня 2014 року; не встановили, чи відносились спірні земельні ділянки до земель лісогосподарського призначення, яким чином вони вибули з державної власності та чи було дотримано передбачену законом процедуру передачі земельної ділянки у власність першому встановленому власнику - ОСОБА_25 на підставі рішення Ходосівської сільської ради.
Вирішуючи питання про позовну давність, суди не врахували, що заява про застосування наслідків спливу позовної давності, зроблена ОСОБА_26 та підтримана представниками ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .
 
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18  лютого 2022 року у задоволенні позову першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, НУБіП в особі ВСП «Боярська лісова дослідна станція» відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем до матеріалів справи не додано належних матеріалів лісовпорядкування відповідних періодів, які б відповідали вимогам чинного законодавства та підтверджували відношення оспорюваних земельних ділянок до земель лісового фонду.
07 вересня 1989 року кооператив «Київ-Побут» набув у порядку, встановленому чинним на той час законодавством СРСР та УРСР, право власності на майновий комплекс ліквідованого піонертабору «Юний технік», до складу якого входили як будівлі, споруди, рухоме майно, так і територія площею 15 га з лісопосадками та фруктовими деревами в с. Лісники Київської області, а тому землі, надані кооперативам відповідно до статті 103 ЗК УРСР, належали до земель сільських населених пунктів.
Рішенням Ходосівської сільської ради народних депутатів Києво-Святошинського району Київської області 11 сесії 21 скликання від 29 вересня 1992 року надано ОСОБА_27 у постійне користування земельну ділянку розміром 4,8 га (піонерський табір) як члену кооперативу «Київ-Побут».
На підставі цього рішення ОСОБА_27 спочатку було видано державний акт про право власності на землю від 12 жовтня 1992  року щодо безстрокового і безоплатного користування земельною ділянкою площею 4,8 га, а в подальшому - державний акт на право приватної власності на землю від  27 грудня 1996 року.
Спірна земельна ділянка не могла перебувати у фактичному користуванні Боярської лісової дослідної станції Національного аграрного університету, оскільки матеріали справи свідчать про постійне і безперервне користування нею іншими організаціями і особами, а матеріали справи, на необхідність яких вказував Верховний Суд, є доказами того, що у ВО «Укрдержліспроект» і ВСП «Боярська лісова дослідна станція» НУБіПУ планшети лісовпорядкування 1987 та 1997 років відсутні.
Право постійного користування земельними ділянками площею 231,3 га та 95,3 га в межах Лісниківської та Ходосівської сільських рад, Боярська лісова дослідна станція отримала на підставі державних актів від 25 червня 2003 року, тобто вже після прийнятого Ходосівською сільською радою рішення про передачу ОСОБА_25 земельної ділянки площею 4,8 га. 
Отже, прокурором не доведено належними та допустимими доказами, що на момент ухвалення зазначених рішень земельна ділянка, загальною площею 4,8 га, відносилась у встановленому порядку до земель лісогосподарського призначення.
 
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та її узагальнені доводи
 
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Київська обласна прокуратура подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
В обґрунтування апеляційних вимог посилалась на те, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про законність видачі ОСОБА_27 державного акту про право власності на землю. 
Зазначає про відсутність прийняття Ходосівською сільською радою відповідного рішення про надання у власність спірної земельної ділянки, а також перебування земельної ділянки у складі земель лісового фонду без відповідної процедури припинення права користування земельною ділянкою.
Вказує, що можливість вилучення земель лісогосподарського призначення для державних і громадських потреб, незалежно від їх місцезнаходження, можливо реалізувати лише за рішенням Верховної Ради України. Передача у приватну власність земель лісогосподарського призначення для будь-яких цілей заборонена та єдиною можливою реалізацією права громадян на землі лісогосподарського призначення на момент виникнення спірних правовідносин визначалось отриманням земель виключно в тимчасове користування.
Оспорюваний державний акт було видано ОСОБА_27 за відсутності рішення уповноваженого органу, тобто з порушенням вимог ст. 17 Земельного кодексу України.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 29 листопада 2023 року апеляційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури задоволено частково. Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 лютого 2022 року скасовано та ухвалено нове про відмову у задоволенні позову.
Постанову суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що факт прийняття рішення про передачу ОСОБА_27 спірної земельної ділянки площею 4,8 га не у 1996 році, а у вересні 1992 року, підтверджується, зокрема, архівними відомостями, наданими суду Архівним сектором Києво-Святошинської РДА (лист від 25 квітня 2016 року № 06-04/473). 
Про наявність зазначених архівних документів, серед яких міститься і копія державного акта від 12 жовтня 1992 року № 205-А, прокуратурі Київської області було відомо перед поданням позову, що нею не заперечується.
Спірні земельні ділянки належать до категорії лісогосподарського призначення на підставі інформації: листів Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання ВО «Укрдержліспроект» від 09 вересня 2014 року №304, від  23 січня 2017 року № 25, листів ВП НУБіПУ «Боярська лісова дослідна станція» від 11 вересня 2014 року, 09  жовтня 2014 року, листа НУБіПУ від 20 січня 2017  № 0138. 
Прокурором належними, допустимими, достовірними і достатніми доказами в розумінні статей 76-81 ЦПК України доведено віднесення спірних земельних ділянок до лісогосподарського призначення державної форми власності та факт відсутності рішення уповноваженого органу Верховної Ради України про їх вилучення з постійного користування та надання у власність ОСОБА_27 земельної ділянки площею 4,8 га.
Цивільний оборот земельних ділянок лісового фонду законодавчо обмежений.
Зайняття ділянки з обмеженим оборотом з порушенням вимог законодавства треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду. Власник земельної ділянки з обмеженим оборотом може вимагати усунення порушення його власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку.
Належним способом захисту порушених прав держави є заявлення негаторного позову на підставі статті 391 ЦК України з вимогою про повернення спірної земельної ділянки дійсному власнику, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки лісогосподарського призначення.
Позивачем заявлено вимогу про витребування земельних ділянок в порядку статті 388 ЦК України. 
Обрання неналежного способу захисту є самостійною підставою для відмови у позові та підставою скасування судового рішення. 
 
05 лютого 2024 року до Верховного Суду заступник керівника Київської обласної прокуратури засобами поштового зв`язку подав касаційну скаргу на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 лютого 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 листопада 2023 року, у якій просив їх скасувати та ухвалити нове про задоволення позову у повному обсязі.
09 вересня 2024 року адвокат Гембара О. Ю., яка діє в інтересах  ОСОБА_21 , подала до Верховного Суду касаційну скаргу на вказані судові рішення, у якій просила постанову суду апеляційної інстанції скасувати та змінити рішення суду першої інстанції, виклавши мотивувальну частину судового рішення в новій редакції, а саме відмовити у задоволенні позову з підстав збігу строків позовної давності.
 
Постановою Верховного Суду від 27 листопада 2024 року касаційні скарги заступника керівника Київської обласної прокуратури та адвоката Гембар О.Ю., представник   ОСОБА_21  задоволено частково.
Постанову Київського апеляційного суду від 29 листопада 2023  року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Скасовуючи постанову апеляційного суду Верховний суд зазначив, що суд апеляційної інстанції взагалі не надав оцінку іншим вимогам позивача.
 
Вимоги про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю, виданого ОСОБА_25 Ходосівською сільською радою народних депутатів 27 грудня 1996 року; визнання недійсними договорів купівлі-продажу від 11 червня 2008 року та від 23 червня 2008 року, укладених ОСОБА_25 із іншими особами; скасування державної реєстрації спірних земельних ділянок, визнання за державою права власності та за НУБіПУ в особі ВП «Боярська лісова дослідна станція» право користування зазначеними земельними ділянками, не є ефективним способом захисту.
Задоволення таких вимог не призведе до відновлення володіння відповідними земельними ділянками, оскільки вони не є нерозривно пов`язаними із вимогою про витребування земельної ділянки із незаконного володіння, єдиним правильним способом захисту у цій справі буде витребування земельної ділянки в порядку статті 388 ЦК України.
Указаного апеляційний суд не врахував, незважаючи на відмову у позові, обмежився мотивами щодо обрання позивачем неналежного способу захисту лише щодо вимоги про витребування земельних ділянок.
Посилання позивача на необхідність розгляду вимоги про повернення земельних ділянок в контексті правовідносин, не пов`язаних з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної громади (тобто негаторний позов), спростовуються викладеним вище.
В судовому засіданні 15 лютого 2021 року протокольною ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області відмовлено у прийнятті заяви прокурора про зміну предмета позову, у якій, серед іншого, позивач просив зобов`язати відповідачів повернути у власність держави спірні земельні ділянки в порядку статті 391 ЦК України.
Оцінюючи доводи касаційної скарги про зміну судового рішення в контексті підстав для відмови у позові у зв`язку з пропуском позовної давності, колегія суддів виходить з того, що до вимог за віндикаційним позовом застосовується позовна давність
 
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
 
Відзив на апеляційну скаргу не надходив, позивач не скористався своїм правом для подачі відзиву. 
 
Позиція учасників справи, які з`явилися в судове засідання
 
В судовому засіданні  адвокат Гемара О.Ю., заперечувала проти апеляційної скарги просила залишити її без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Адвокат Гуназа Ю.Є. представник ОСОБА_5 , заперечував проти апеляційної скарги просив залишити її без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Адвокат Міщенко М.М. заперечував проти апеляційної скарги просив залишити її без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Заінтересована особа ОСОБА_28   підтримала апеляційну скаргу, просила її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове про задоволення позову прокуратури.     
Інші учасники в судове засідання не з`явились, повідомлялись належим чином, причини неявки суду не повідомили.
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
 
Позиція суду апеляційної інстанції
 
Вислухавши доповідь судді доповідача, пояснення учасників процесу які з`явились у судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги та наявні у справі докази колегія суддів дійшла до наступного висновку.
 
Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Відповідно до ч. 4 ст. 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
 
Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції потребує зміни шляхом доповнення мотивувальної частини рішення з урахуванням висновку Верховного Суду викладеного у Постанові від 27 листопада 2024 року враховуючи наступне.  
 
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
За частиною першою статті 16 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Ці право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18, пункт 57; від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, провадження № 12-187гс18, пункт 38; від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, провадження № 14-338цс18; від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17, провадження № 12-304гс18, пункт 72; від 13 жовтня 2020 року у справі № 369/10789/14-ц, провадження № 14-703цс19, пункт 7.37; від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц, провадження № 14-67цс20, пункт 58; від 16 лютого  2021 року у справі № 910/2861/18, провадження № 12-140гс19, пункт 98; від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17, провадження № 12-44гс20, пункт 9.1; від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17, провадження № 14-188цс20, пункт 55; від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18, провадження № 14-125цс20, пункт 73; від 29 червня 2021 року у справі № 916/964/19, провадження № 12-6гс21, пункт 7.3; від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19, провадження № 12-4гс21, пункт 68; від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18, провадження № 14-137цс20, пункт 19; від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц, провадження № 14-2цс21, пункт 143; від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19, провадження № 14-175цс21, пункт 61; від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20, провадження № 14-72цс21, пункт 8.31).
Право власності держави на землю підлягає захисту шляхом пред`явлення віндикаційного (стаття 388 ЦК України) та негаторного (391 ЦК України) позовів. 
Застосування різних способів захисту порушеного права держави залежить, в  першу чергу, від категорії земель, які вибули з її власності (лісового, водного тощо).
Така відмінність земельних ділянок зумовлює різний правовий режим їх використання, а також можливість зміни їх власника у визначених законом випадках.
Так, наприклад, заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду (перехід до них володіння цими землями) всупереч вимогам ЗК України є неможливим; розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього Кодексу
Натомість володіння приватними особами лісовими ділянками цілком можливе, оскільки вони можуть мати такі ділянки на праві власності.
Так, відповідно до частини першої статті 8, частини першої статті 9 ЛК України у державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності; у комунальній власності перебувають ліси в межах населених пунктів, крім лісів, що перебувають у державній або приватній власності. Згідно зі статтею 10 ЛК України ліси в Україні можуть перебувати у приватній власності; суб`єктами права приватної власності на ліси є громадяни та юридичні особи України. Відповідно до статті 12 ЛК України громадяни та юридичні особи України можуть безоплатно або за плату набувати у власність у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств замкнені земельні лісові ділянки загальною площею до 5 гектарів; ця площа може бути збільшена в разі успадкування лісів згідно із законом; громадяни та юридичні особи можуть мати у власності ліси, створені ними на набутих у власність у встановленому порядку земельних ділянках деградованих і малопродуктивних угідь, без обмеження їх площі; ліси, створені громадянами та юридичними особами на земельних ділянках, що належать їм на праві власності, перебувають у приватній власності цих громадян і юридичних осіб (пункти 51, 53 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23  листопада 2021  року у справі № 359/3373/16-ц, провадження 14-2цс21).
Отже, правове регулювання витребування (повернення) земель, які можуть перебувати у приватній власності, відрізняється від повернення земель, які не передбачають виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця.
У постанові від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц, провадження № 14-2цс21, Велика Палата Верховного Суду підтвердила свій висновок про те, що вимога про витребування земельної ділянки лісогосподарського призначення з незаконного володіння (віндикаційний позов) в порядку статті 387 ЦК України є ефективним способом захисту права власності. Такий висновок випливає з постанов Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 368/1158/16-ц (провадження № 14-140цс18), від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц (провадження № 14-96цс18), від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, розділ 1.5.4).
За висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.
Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю).
Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребовує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем.
Можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша-третя статті 388 ЦК України).
Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.
Власник із дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Такі правові висновки наведені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що суд витребовує нерухоме майно на користь власника останнього з незаконного володіння того, за ким таке майно зареєстроване саме на праві власності. Державна реєстрація права власності на нерухоме майно створює спростовувану презумпцію наявності в суб`єкта і права володіння цим майном (як складової права власності). Особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його володільцем. У випадку незаконного, без відповідної правової підстави заволодіння нею таким майном, право власності (включаючи права володіння, користування та розпорядження) насправді і далі належатиме іншій особі - власникові. Останній має право витребувати це майно з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності (див., зокрема, постанову Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц, провадження 14-2цс21, пункти 62-63).
Натомість посилання апеляційного суду на те, що належним способом захисту порушених прав держави на спірні земельні ділянки лісового фонду є заявлення негаторного позову про повернення цих ділянок дійсному власнику на підставі статті 391 ЦК України, є помилковими.
Згідно з актуальною та незмінною судовою практикою вирішення подібних спорів, у випадку неможливості виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених, зокрема, ЗК України, протиправне зайняття земельної ділянки або державну реєстрацію права власності на неї за приватною особою слід розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, а таке право захищається не віндикаційним, а негаторним позовом. Водночас зазначені висновки не застосовуються у випадку заволодіння земельними ділянками, які можуть надаватися у власність приватним особам.
Володіння ж приватними особами лісовими ділянками цілком можливе, оскільки вони можуть мати такі ділянки на праві власності.
 
Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки 
(стаття 257 ЦК України).
Перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через його необґрунтованість. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц).
 
Отже, якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або, за наявності поважних причин її пропущення, захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму).
Частиною п`ятою статті 267 ЦК України передбачено, що якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.
На позови прокуратури, які пред`являються від імені держави і направлені на захист права державної власності, поширюється положення статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі частини першої статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб`єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.
Отже, якщо у передбачених законом випадках з позовом до суду звернувся прокурор в інтересах відповідного органу (підприємства), то позовна давність обчислюється від дня, коли про порушення свого права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатись саме цей орган (підприємство), а не прокурор (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц).
У постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17 Велика Палата Верховного Суду вказала, що на віндикаційні позови держави та територіальних громад (в особі органів державної влади та місцевого самоврядування відповідно) поширюється загальна позовна давність. Велика Палата Верховного Суду вважає, що якщо у передбачених законом випадках у разі порушення або загрози порушення інтересів держави з позовом до суду звертається прокурор від імені органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, позовну давність слід обчислювати з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. 
Вказаний висновок Велика Палата Верховного Суду конкретизувала: позовна давність починає обчислюватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, у таких випадках: 1) прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) прокурор звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави за відсутності відповідного органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту таких інтересів.
Під час першого розгляду справи судом першої інстанції ОСОБА_29 заявив про застосування наслідків спливу позовної давності. Таку заяву підтримали представники ОСОБА_4 , ОСОБА_5 
24 січня 2020 року відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_21 подали заяву про застосування наслідків спливу позовної давності.
У відзиві на позов, який надійшов на адресу суду 14 липня 2020 року, представник відповідача ОСОБА_2 зазначила про необхідність відмовити у задоволенні вимог заявленого позову з підстав спливу позовної давності.
 
Позиції відповідачів щодо пропуску позивачем строку позовної давності містять доводи про те, що про факт видачі Ходосівською сільською радою народних депутатів ОСОБА_25 державного акта на право приватної власності на землю серії КВ, від 27 грудня 1996 року № 52 та про можливе порушення цим актом прав Боярської лісової дослідної станції останній стало відомо при подачі нею позову в справі № 2-732/12 в липні 2006 року.
Крім того, про факт видачі Ходосівською сільською радою народних депутатів ОСОБА_25 вказаного державного акту, а також укладення ним договорів купівлі-продажу спірних земельних ділянок, прокуратурі було відомо ще в жовтні 2009 року, що підтверджується рішенням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 грудня 2012 року про відмову у задоволенні позову міжрайонного природоохоронного прокурора Київської області, в інтересах Київської обласної державної адміністрації та третьої особи з самостійними вимогами Лісниківської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області до ОСОБА_17 , ОСОБА_11 , ОСОБА_18 , ОСОБА_16 , ОСОБА_13 , ОСОБА_15 , ОСОБА_14 , ОСОБА_12 , ТОВ «Компанія «А-Скрин», треті особи без самостійних вимог НУБіПУ, ВП НУБіПУ «Боярська лісова дослідна станція», Управління Держкомзему у Києво-Святошинському районі, про визнання недійсними договорів купівлі-продажу земельних ділянок, укладених з ОСОБА_30 , та державних актів на право приватної власності на земельні ділянки.
 
Колегія суддів погоджується з позицією відповідачів, щодо пропуску прокуратурою строку позовної давності відповідно до заяви про застосування наслідків спливу позовної давності яка була зроблена ОСОБА_26 та підтримана представниками ОСОБА_4 , ОСОБА_5 враховуючи наступне.
 
Матеріалами справи встановлено, що факт прийняття рішення про передачу ОСОБА_27 спірної земельної ділянки площею 4,8 га у вересні 1992 року, підтверджується, зокрема, архівними відомостями, наданими суду Архівним сектором Києво-Святошинської РДА (лист від 25 квітня 2016 року № 06-04/473). Про наявність зазначених архівних документів, серед яких міститься і копія державного акту від 12 жовтня 1992 року № 205-А, прокуратурі Київської області було відомо перед поданням позову, що нею і не заперечувалось.
 
Матеріали справи свідчать про те, що спірні земельні ділянки належать до категорії лісогосподарського призначення на підставі інформації: листів Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання ВО «Укрдержліспроект» від 09 вересня 2014 року №304, від  23 січня 2017 року № 25, листів ВП НУБіПУ «Боярська лісова дослідна станція» від 11 вересня 2014 року, 09  жовтня 2014 року, листа НУБіПУ від 20 січня 2017  № 0138.
Крім того матеріалами справи підтверджується, що про порушене право прокуратурі було відомо і у жовтні 2009 року, що підтверджується рішенням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 грудня 2012 року про відмову у задоволенні позову міжрайонного природоохоронного прокурора Київської області, в інтересах Київської обласної державної адміністрації та третьої особи з самостійними вимогами Лісниківської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області до ОСОБА_17 , ОСОБА_11 , ОСОБА_18 , ОСОБА_16 , ОСОБА_13 , ОСОБА_15 , ОСОБА_14 , ОСОБА_12 , ТОВ «Компанія «А-Скрин», треті особи без самостійних вимог НУБіПУ, ВП НУБіПУ «Боярська лісова дослідна станція», Управління Держкомзему у Києво-Святошинському районі, про визнання недійсними договорів купівлі-продажу земельних ділянок, укладених з ОСОБА_30 , та державних актів на право приватної власності на земельні ділянки.

Крім того перша стаття Першого Протоколу до Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод закріплює невід`ємне право кожного громадянина на власність та мирне володіння майном. 
Втручання у мирне володіння майном є певним порушенням права людини яка набула право володіння на цей майно у законний спосіб.
 
З урахуванням викладеного колегія суддів прийшла до висновку про необхідність  застосування до спірних правовідносин строків позовної давності.
 
Згідно з ч. 4 ст. 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.   
 
Колегія суддів вважає за необхідне змінити мотивувальну частину рішення, виклавши її в редакції цієї постанови  
 
Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 383 ЦПК України, суд, -
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури задовольнити частково.
Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 лютого 2022 року змінити виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
         Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.
 
Повний текст постанови складено 11 квітня 2025 року.
 
Головуючий                                                                           Д.Р. Гаращенко
 
Судді                                                                                      Є.П. Євграфова 
 
                                                                                                Т.О. Писана