ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 травня 2025 року                                
м. Харків
справа № 639/1041/25
провадження № 22-ц/818/2772/25 
Харківський апеляційний суд у складі:
головуючого судді – Тичкової О.Ю.,
суддів колегії – Маміної О.В., Яцини В.Б.,
сторони у справі:
позивач- ОСОБА_1 
відповідач - Начальник Головного управління Пенсійного фонду України у Харківській області Державний службовець ОСОБА_2 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Жовтневого районного суду м. Харкова від 21 лютого 2025 року у складі судді Рубіжний С.О.,-
ВСТАНОВИВ:
У лютому 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Начальника Головного управління Пенсійного фонду України у Харківській області Державного службовця ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної і моральної шкоди.
В позовній заяві позивач просить суд: визнати незаконним рішення про відмову у призначенні субсидії від 06.12.2023 за підписом ОСОБА_3 з посиланням на Постанову КМУ № 848 від 21 10.1995 - яка створила колізію права з більш пізніми нормативними актами і була застосована протиправно з урахуванням положень статті 8 Конституції України та листа Міністерства юстиції « Щодо практики застосування норм права у випадку колізії» від 26.12.2008 № 758-0-2-08-19; відшкодувати матеріальну і моральну шкоду, нанесену незаконним рішенням про відмову у призначенні субсидії на оплату ЖКП на 2023-2024 роки у розмірі до сплати за ЖКП не більше 10 % від отриманого пенсіонером, інвалідом доходу - постановленим державним службовцем ОСОБА_4 - у сумі 100 тисяч грн. ( сто тисяч грн.) за рахунок державного бюджету із подальшим регресом із винної особи ОСОБА_3 у розмірі, що дорівнює місячній зарплаті; визнати незаконним невиконання вимог ЗУ « Про адміністративну процедуру» від 17.02.2022 № 2073-ІХ про відкриття адміністративного провадження після отримання заяви від 12.11.2024 про порушення посадовими особами ГУ ПФУ у Х/о конституційного права на соціальний захист ОСОБА_1 державним службовцем на посаді начальника ГУ ПФУ у Х/о ОСОБА_4 ; відшкодувати нанесену матеріальну і моральну шкоду пенсіонеру ОСОБА_1 державним службовцем ОСОБА_4 на посаді начальника ГУ ПФУ у Х/о через не відкриття і не проведення адміністративного провадження по протиправному Рішенню про відмову у оформленні субсидії на ЖКП на 2023-2024 роки у розрахунку до сплати за ЖКП пенсіонером, інвалідом не більше 10 % від отриманого доходу згідно Постанови КМУ № 621 від 14.07.2010 року та Наказу Міністерства праці та соціальної політики України від 22 липня 2010 року № 202 у сумі 100 тис грн ( сто тисяч грн) за рахунок державного бюджету із подальшим регресом із винної особи у сумі місячної зарплати відповідача ОСОБА_3 ; зобов`язати державного службовця ОСОБА_5 виконати вимоги ЗУ « Про адміністративну процедуру» і відкрити адміністративне провадження по заяві ОСОБА_1 від 12.11.2024 з подальшим постановленням адміністративного акту.
Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 21 лютого 2025 року цивільну справу за позовом ОСОБА_1 передано на розгляд до Дзержинського районного суду м. Харкова за підсудністю.
Ухвала мотивована тим, що справа не підсудна Жовтневому районному суду м. Харкова і підлягає передачі для розгляду до Дзержинського районного суду м. Харкова - за місцезнаходженням відповідача.
Не погодившись з ухвалою суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення норм процесуального права просить ухвалу скасувати та зобов`язати Жовтневий районний суд м. Харкова розглядати позовну за заяву відповідно до територіальної підсудності – за вибором позивача, згідно вимог п.17 ст.28 ЦПК України.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що позов про відшкодування шкоди, нанесеної суб`єктом дії статті 3 ЗУ «Про запобігання корупції» державним службовцем ГУ ПФУ у Х/о Баєвою Галиною згідно Загальним класифікатором спеціалізації суддів та категорій справ (категорія справи 305010800 у розділі «цивільне судочинство»), затвердженим наказом ДСА України від 21.12.2018 року №622, уже 6 років розглядається у цивільному судочинстві, територіальна підсудність позову про порушення прав і інтресів фізичних осіб – у тому рахунку і на підставі корупційних порушень посадових осіб на виконання функцій держави - державних службовців визначається за вибором позивача, про що зазначено у ч. 17 ст. 28 ЦПК України. Суддя Рубіжний С.О. на момент постановлення ухвали від 21.02.2025 не підтвердив факт отримання ним Кваліфікаційного сертифікату на відповідність професійним стандартам судді в категорії справ « цивільне судочинство» в Жовтневому районні суді м.Харкова, ні в Регіональному відділенні Національної школи суддів, ні від Вищої кваліфікаційної комісії суддів України Рубіжний С.О. не отримував сертифікат на відповідність професійним стандартам по володінню нормами ЗУ «Про запобігання корупції» та нормам ЦПК України по визначенню теритріальної підсудності справи, які ним порушені. У неправоздатного судді Рубіжного С.О. відсутні також висновки ВККС про його відповідність єдиним показникам для оцінки доброчесності та професійної етики судді на виконання рішення Вищої ради правосуддя від 17 грудня 2024 року № 3659/0/15-24. Крім цього, відсутня достовірна інформація про проходження суддею Жовтневого районного суду м. Харкова ОСОБА_6 спеціальних перевірок відповідно до вимог ЗУ « Про очищення влади» та ЗУ « Про запобігання корупції» без проходження яких неможливе перебування на посаді судді в Україні. На повідомлення позивачем ОСОБА_7 судді ОСОБА_6 про створений ним конфлікт інтересів відповідно до ст. 28 ЗУ «Про запобігання корупції» через відсутність у нього правоздатності без Кваліфікованого сертифіката на відповідність професійним стандартам судді в категорії «цивільне судочинство», він своєчасно не вжив заходів, передбачених у випадку оголешення судді реального конфлікту інтересів, передбачених для суддів п. 7 ст. 12 ЗУ «Про запобігання корупції».
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, без повідомлення учасників справи.
Згідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до вказаних норм ЦПК України, вислухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Вказаним вимогам ухвала суду відповідає, з огляду на наступне.
Позивач у своїй позовній заяві зазначає відповідачем начальника Головного управління Пенсійного фонду України у Харківській області – державного службовця ОСОБА_5 , адреса місця роботи: м. Харків, майдан Незалежності, буд. 5 Держпром. Місце проживання відповідача невідоме.
Відповідно до відповіді №1126927 від 18.02.2025 з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, зареєстровано юридичну особу – Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області (код ЄДРПОУ 14099344), місцезнаходження: 61022, Харківська область, м. Харків, майдан Свободи, будівля Держпрому, 3-й під`їзд, 2-й поверх. Керівником установи є Баєва Галина Олександрівна. (а.с. 40-45).
Статтею 125 Конституції України передбачено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.
Аналогічні положення закріплені в частині 1 статті 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».
Територіальна підсудність - це компетенція із розгляду справ однорідними судами залежно від території, на яку поширюється їх юрисдикція.
Основними видами територіальної підсудності є, зокрема загальна, альтернативна та виключна.
Види підсудності передбачають в одних випадках пільги сторонам при виборі суду, в інших - створення найсприятливіших умов для вирішення справи, забезпечення незалежності та неупередженості суду, захист прав заінтересованих осіб.
Загальна територіальна підсудність встановлюється як загальне правило і застосовується у тому випадку, коли вона не змінена або доповнена іншим видом територіальної підсудності.
Відповідно до положень ст. 1 ЦПК України цивільний процесуальний кодекс України визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства.
Статтею 27 ЦПК України передбачено, що позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.
Позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.
Тобто, загальне правило територіальної підсудності щодо пред`явлення позову за місцезнаходженням відповідача застосовується лише у випадку, коли інші правила підсудності не встановлені положеннями Цивільного процесуального кодексу України.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст.31 ЦПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.
Згідно з вимогами ч. 9 ст. 28 ЦПК України позови до відповідача, місце реєстрації проживання або перебування якого невідоме, пред`являються за місцезнаходженням майна відповідача чи за останнім відомим зареєстрованим його місцем проживання або перебування чи постійного його заняття (роботи).
Предметом позову є визнання рішення відповідача незаконним, та стягнення матеріальної та моральної шкоди. Позов подано в порядку цивільного судочинства.
Дана позовна заява підлягає розгляду за загальним правилом підсудності.
Відповідно до частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Важливість суворого дотримання правил про підсудність доводиться і практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ). Зокрема, як порушення вимог пункту 1 статті 6 Конвенції ЄСПЛ розглядає порушення правил територіальної підсудності без належного законного обґрунтування, незважаючи на наявність чітких правил підсудності, встановлених ЦПК.
За усталеною практикою ЄСПЛ, термін право на «суд, встановлений законом», охоплює не лише правову основу самого існування суду, але й дотримання таким судом певних норм, що регулюють його діяльність, у тому числі всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (рішення ЄСПЛ у справі Leo ZAND v. Austria, заява № 7360/76, § 68). Якщо суд не має юрисдикції судити підсудного відповідно до чинних положень національного права, він не є «встановленим законом» (рішення ЄСПЛ у справах Jorgic v. Germany, заява 74613/01, § 64).
У рішенні ЄСПЛ "Сокуренко і Стригун проти України" суд повторює, що, як було раніше визначено, фраза "встановленого законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні раніше згадуваної справи "Занд проти Австрії", зазначено, що термін "судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів".
Встановлення правил підсудності має важливе значення для правильного функціонування судової системи, а також для виконання судами покладених на них завдань і визначення суду, компетентного здійснювати провадження щодо конкретної справи. Підсудність є ефективним засобом, який сприяє тому, щоб конкретна справа розглядалася і вирішувалася законним, компетентним, незалежним і неупередженим судом до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом.
За допомогою правил про підсудність забезпечується також рівність всіх громадян перед законом і судом. Будучи одним з проявів цієї конституційної засади, чітко встановлена законом підсудність набуває ознак суб`єктивного права людини на законного суддю, тобто права будь-якої людини знати наперед, який саме суд і в якому складі відповідно до закону правомочний здійснювати стосовно нього судове провадження, якщо така необхідність виникне.
Враховуючи те, що зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача – Начальника Головного управління Пенсійного фонду України у Харківській області державного службовця Баєвої Галини невідоме, але Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області (місце роботи), територіально відноситься до Дзержинського району м. Харкова, підстави для розгляду цього позову Жовтневим районним судом м. Харкова відсутні.
Таким чином, висновок суду першої інстанції про те, що справа за вищевказаним позовом не підсудна Жовтневому районному суду міста Харкова та підлягає розгляду у Дзержинському районному суді м. Харкова відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Доводи скарги про відсутність у судді Рубіжного С.О. повноважень для ухвалення оскарженого судового рішення, колегія суддів відхиляє за їх безпідставністю.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Враховуючи викладене, колегія суддів не дає оцінку іншим доводам апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки ухвала суду першої інстанції постановлена з додержанням вимог процесуального закону, апеляційну скаргу ОСОБА_1 належить залишити без задоволення, а ухвалу суду – залишити без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384, ЦПК України суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Ухвалу Жовтневого районного суду м. Харкова від 21 лютого 2025 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий:                                                                                                О.Ю. Тичкова

Судді                                                                                        О.В. Маміна

                                                                                       В.Б. Яцина