ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2527/25 Справа № 191/1419/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Порошина О. О. Суддя у 2-й інстанції - Космачевська Т. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2025 року                                                                м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Космачевської Т.В.,
суддів: Агєєва О.В., Халаджи О.В.,
за участю секретаря судового засідання Паромової О.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальність «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» на рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 листопада 2024 року в цивільній справі номер 191/1419/24 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс», треті особи: Приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Горай Олег Станіславович, Приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Сидорук Леся Вікторівна, про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2024 року до Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області звернувся ОСОБА_1 з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс», треті особи: Приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Горай Олег Станіславович, Приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Сидорук Леся Вікторівна, про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що в провадженні приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Сидорук Лесі Вікторівни перебуває на виконанні ВП №65954108 від 02.07.2021 року, сторонами якого є – ОСОБА_1 (боржник) та Товариство з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ОНЛАЙН ФІНАНС» (стягувач). Про існування даного виконавчого провадження за ВП №65954108 від 02.07.2021 року боржник дізнався на сайті Єдиного реєстру виконавчих проваджень. 
31.10.2020 року Гораєм Олегом Станіславовичем приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу було вчинено виконавчий напис, в якому звернуто стягнення з ОСОБА_1  заборгованості за кредитним договором №951431172 від 10 жовтня 2019 року, укладеним останнім з ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», правонаступником усіх прав на обов`язків якого, на підставі договору відступлення прав вимоги за кредитними договорами №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року є ТОВ «Таліон плюс», правонаступником усіх прав та обов`язків якого на підставі договору відступлення прав вимоги за кредитними договорами 05/0820-01 від 05 серпня 2020 року є ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн фінанси». Стягнення заборгованості проводиться за період з 05 серпня 2020 року по 05 серпня 2020 року. Сума заборгованості складає 26894,60 грн. За вчинення виконавчого напису нотаріусом на підставі статті 31 Закону України «Про нотаріат» стягнуто плату в розмірі 1200,00 грн з боржника на користь стягувача. Загальна сума, що підлягає стягненню – 28094,60 грн. 
Даний виконавчий напис пред`явлено до примусового виконання до приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Сидорук Лесі Вікторівни, якою винесено постанову про відкриття виконавчого провадження за ВП №65954108 від 02.07.2021 
року. 
У матеріалах виконавчого напису відсутні докази, на підставі яких право вимоги за кредитним договором №951431172 від 10.10.2019 року, укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» перейшло до ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн фінанси».
З постанови ВП №65954108 від 02.07.2021 року та виконавчого напису №88615 від 31.10.2020 року вбачається, що між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» і позивачем укладено кредитний договір №951431172 від 10.10.2019 року. Стягнення заборгованості проводиться за період з 05.08.2020 року по 05.08.2020 року. Сума заборгованості складає 26894,60 грн. Проте, згідно з п. 1.3. кредитного договору №951431172 від 10.10.2019 року договір укладався строком на 30 днів, тобто строк договору закінчується 09.11.2019 року, що підтверджується графіком розрахунків до кредитного договору. Тому стягнення за виконавчим написом №88615 від 31.10.2020 року за період з 05.08.2020 року по 05.08.2020 року суперечить умовам цього кредитного договору. Цей факт підтверджує спірність вчинення виконавчого напису №88615 від 31.10.2020 року, оскільки неможливо встановити, яким чином і на якій підставі приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Горай О.С. розрахував та виніс суму 3940,00 грн, як заборгованість за штрафами і пенею до виконавчого напису №88615 від 31.10.2020 року. 
Просить суд визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис №88615, вчинений 31.10.2020 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм Олегом Станіславовичем, в якому запропоновано звернути стягнення з громадянина України ОСОБА_1 невиплачені в строк грошові кошти на користь ТОВ «Фінансова компанія «ОНЛАЙН ФІНАНС», який є стягувачем за виконавчим провадженням ВП №65954108; стягнути із ТОВ «Фінансова компанія «ОНЛАЙН ФІНАНС» на користь позивача усі понесені ним судові витрати, а саме: 968,96 грн - сплата судового збору за подання позову немайнового характеру, 605,60 грн - сплата судового збору за подання заяви про забезпечення позовної заяви, 8500,00 грн - витрати на правничу допомогу, що разом складають 10074,56 грн. 
Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 листопада 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс», треті особи: Приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Горай Олег Станіславович, Приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Сидорук Леся Вікторівна, про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню - задоволено.
Визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис №88615, вчинений 31.10.2020 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм Олегом Станіславовичем, в якому запропоновано звернути стягнення з громадянина України ОСОБА_1 невиплачені в строк грошові кошти на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ОНЛАЙН ФІНАНС», який є стягувачем за виконавчим провадженням ВП №65954108.
Стягнуто із Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ОНЛАЙН ФІНАНС» на користь ОСОБА_1 судові витрати, а саме: 968,96 грн - сплата судового збору за подання позову немайнового характеру, 605,60 грн - сплата судового збору за подання заяви про забезпечення позовної заяви, 8500,00 грн - витрати на правничу допомогу, які разом складають 10074,56 грн.
Із вказаним рішенням в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу не погодився відповідач ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс», подав апеляційну скаргу, просив апеляційний суд скасувати рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 05 грудня 2023 року в оскаржуваній частині та постановити в цій частині нове рішення, яким відмовити у стягненні витрат на професійну правничу допомогу.
Доводами апеляційної скарги наведено, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині є незаконним, необґрунтованим.
Ціни за надані адвокатом Цокало Т.М. послуги встановлені довільно, без урахування об`єктивних факторів, що впливають на їх вартість. Хоча визначення гонорару адвоката відбувається на розсуд клієнта, який уклав з ним договір про надання правничої допомоги. Проте розмір винагороди, який може бути стягнений в судовому порядку, має бути обґрунтованим з огляду на складність справи. Встановлення завищеного гонорару не може вважатися виправданим лише на тій підставі, що на це погодився клієнт.
Вартість виконаних представником заявника робіт є завищеною, не відповідає критеріям обґрунтованості та розумності їх розміру у розумінні приписів частини третьої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, не є співмірною зі складністю справи, а відтак відповідні витрати підлягають перерозподілу з урахуванням вимог вищезазначеної норми. 
Апелянт, вважаючи судові витрати позивача необґрунтованими, подавав відзив на позовну заяву від 10.07.2024 року, де чітко обґрунтовував необ`єктивність витрат на професійну правничу допомогу, понесених позивачем при розгляді справи в суді першої інстанції. Жодне твердження апелянта, які були висловлені у вказаному клопотанню та під час судового засідання, судом спростовано не було.
Від інших учасників справи відзив в письмовій формі на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надійшов.
Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Сторони та інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Позивач ОСОБА_1 подав до апеляційного суду заяву про розгляд справи за його відсутністю (а.с. 138, 139, 144).
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Тому апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутністю осіб, що не з`явились.
Оскільки рішення суду першої інстанції оскаржується лише в частині стягнення витрат на правничу допомогу, апеляційний суд переглядає оскаржуване рішення саме у відповідній частині.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно зі статтями 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до вимог частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що 08 березня 2024 року між ОСОБА_1 та адвокатом Цокало Т.М. укладено договір №889 про надання правової допомоги (а.с. 19-21).
Відповідно до детального переліку робіт (наданих послуг) та акту прийому-передачі наданої правничої допомоги №1 від 30.03.2024 року адвокатом Цокало Т.М. було надано послуги загальною вартістю 8500,00 грн, що складається з: надання усної консультації – 1500,00 грн; підготовка позовної заяви – 4000,00 грн; підготовка заяви про забезпечення позовної заяви – 2000,00 грн (а.с. 29, 30-30зв).
До матеріалі справи долучено квитанцію №889 від 08.03.2024 року за договором про надання правничої допомоги від 08.03.2024 року на суму 8500,00 грн (а.с. 34).
10.04.2024 року ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» до суду першої інстанції подало відзив на позовну заяву, в якому висловило заперечення щодо відшкодування заявлених витрат на правничу допомогу.
Стягуючи з ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 8500,00 грн, суд першої інстанції виходив з доведеності судових витрат позивача на професійну правничу допомогу.
Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно з ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Згідно з ч. 3, 4 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року №5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц зробила висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Судом встановлено, що 08 березня 2024 року між ОСОБА_1 та адвокатом Цокало Т.М. укладено договір №889 про надання правової допомоги (а.с. 19-21).
Пунктом 3.3. вказаного вище договору визначено обчислення гонорару, визначено вартість послуг, зокрема вартість послуг: надання усної консультації – 1500,00 грн; підготовка позовної заяви – 4000,00 грн; підготовка заяви про забезпечення позовної заяви – 2000,00 грн. У примітки вказано, що оплата цих послуг фіксована.
Відповідно до детального переліку робіт (наданих послуг) та акту прийому-передачі наданої правничої допомоги №1 від 30.03.2024 року адвокатом Цокало Т.М. було надано послуги загальною вартістю 8500,00 грн, що складаються з: надання усної консультації – 1500,00 грн; підготовка позовної заяви – 4000,00 грн; підготовка заяви про забезпечення позовної заяви – 2000,00 грн. 
До матеріалі справи долучено квитанцію №889 від 08.03.2024 року за договором про надання правничої допомоги від 08.03.2024 року на суму 8500,00 грн. 
Отже, виходячи з наведеного вище, перевіряючи законність і обґрунтованість судового рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 листопада 2024 року в межах доводів та вимог апеляційної скарги апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, виходячи із загальних засад цивільного законодавства щодо справедливості, добросовісності та розумності, принципу співмірності та розумності судових витрат, на компенсацію яких має право сторона, враховуючи всі аспекти та складність справи, дійшов правильного висновку про обґрунтованість вимог позивача про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу в розмірі 8500,00 грн.
Довід апеляційної скарги про не співмірність заявлених до стягнення витрат на професійну правничу допомогу апеляційний суд відхиляє, як необґрунтований, оскільки судом першої інстанції врахований обсяг виконаних адвокатом робіт виходячи зі співмірності винагороди за надані юридичні послуги зі складністю справи.
З огляду на викладене, інші, наведені в апеляційній скарзі доводи, були предметом дослідження в суді першої інстанції, висновків суду не спростовують, переважно зводяться до незгоди з розміром стягнутих витрат на правничу допомогу та спрямовані на їх переоцінку.
Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Суд, у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи в апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Враховуючи наведене, апеляційний суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу.
За таких обставин, апеляційний суд вважає, що, вирішуючи питання в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції перевірив доводи і заперечення сторін з цього питання, дав їм належну правову оцінку та ухвалив судове рішення, яке відповідає вимогам закону.
Підстав для його скасування в оскаржуваній частині не вбачається.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальність «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» залишити без задоволення, рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 листопада 2024 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Судді: