ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2025 року	Львів	Справа № 500/1824/24 пров. № А/857/3168/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 

головуючого-судді                    Кузьмича С. М.,
суддів                                        Гудима Л.Я., Качмара В.Я.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 13 грудня 2024 року (ухвалене головуючим суддею Баб`юком П.М. у м. Тернопіль)  у справі № 500/1824/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до  Військової частини НОМЕР_1  про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

                                                       ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із адміністративним позовом до відповідача якому просив:
визнати протравними дії відповідача щодо відмови позивачу у звільненні з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами у зв`язку з перебуванням на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років;
зобов`язати відповідача прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 на підставі підпункту «г» пункту частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами у зв`язку з перебуванням на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.
В обґрунтування позовних вимог вказував на те, що 01.04.2023 позивач одружився із ОСОБА_2 , з якою з вересня 2021 року і до своєї мобілізації проживав спільно та із її трьома дітьми до 18 років, яких фактично утримував.
01.10.2023 засобами поштового зв`язку позивач направив до відповідача рапорт на звільнення з лав ЗСУ на підставі підпункт «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 цього Закону України «Про військовий обов`язок i військову службу».
У зв`язку із неотриманням відповіді, 14.12.2023 відповідачу був надісланий адвокатський запит щодо результатів розгляду рапорту позивача.
24.01.2024 представник позивача отримав відповідь та копію листа-відповіді на рапорт позивача від 05.01.2024 № 165, в якому зазначено, що рапорт подано не за формою, а також про те що не доведено, що діти є позивача за походженням.
Однак позивач не погоджується із такими діями відповідача, та вказує, що відомості щодо фактичного проживання з 03.07.2021 однією сім`єю та утримання 3-х дітей підтверджують письмовими поясненнями сусіди сім`ї ОСОБА_3 . Крім того, на переконання позивача, факт отримання вищезазначених малолітніх дітей підтверджується також тим, що 16.06.2022 Підволочиський районний суд Тернопільської області своїм рішенням у справі № 604/422/22 розірвав шлюб його дружини із ОСОБА_4 .
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 13.12.2024 у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Приймаючи оскаржене рішення суд першої інстанції виходив з того, що відповідач правомірно відмовив у погодженні рапорту позивача про звільнення з військової служби на підставі абз.4 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Вказане рішення в апеляційному порядку оскаржив позивач, у апеляційній скарзі покликається на те, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права, з неповним з`ясуванням обставин справи та є незаконним, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Відповідач скористався своїм правом та подав відзив на апеляційну скаргу в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Оскільки апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження, колегія суддів, керуючись п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, з наступних підстав.
З матеріалів справи слідує, що ОСОБА_1 , 21.03.2022 був мобілізований до лав Збройних Сил України на даний час проходить службу в в/ч НОМЕР_1 .
01.04.2023 позивач одружився із ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 , матір`ю трьох неповнолітніх дітей - ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_3 .
01.10.2023 позивач засобами поштового зв`язку подав рапорт на звільнення з лав ЗСУ на підставі підпункт «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 цього Закону України «Про військовий обов`язок i військову службу».
14.12.2023 відповідачу був надісланий адвокатський запит щодо результатів розгляду рапорту позивача.
Представник позивача отримав відповідь на свій запит та лист-відповідь на рапорт позивача від 05.01.2024 № 165.
В листі від 05.01.2024 № 165 відповідач серед іншого зазначив, що позивачем не доведено, що ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 є його дітьми за походженням або ним всиновлені.
Не погоджуючись із діями відповідача, вважаючи їх протиправними позивач звернувся до суду із даним позовом.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначені Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 за №2232-XII (Закон №2232-XII).
Статтею 1 Закону №2232-XII визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Відповідно до частини 2 статті 1 Закону №2232-XII військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Відповідно до частини 1 статті 2 Закону №2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Відповідно до частини 6 статті 2 цього Закону №2232-XII одним з видів військової служби є військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період.
Відповідно до частини 14 статті 2 Закону №2232-XII виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Абзацом 4 статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 за №3543-XII (Закон №3543-XII) визначено, що мобілізація це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення, посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Стаття 26 Закону № 2232-ХІІ визначає правові підстави звільнення з військової служби за різних обставин.
Відповідно до абзацу 13 підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону № 2262-ХІІ, військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби, під час дії воєнного у зв`язку із перебуванням на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.
Таким чином, для того щоб військовослужбовцю скористатись правом на звільнення, яке передбачене цитованою нормою Закону №2262-ХІІ, останньому необхідно у встановленому порядку довести факт перебування в нього утриманні трьох і більше дітей віком до 18 років.
Крім цього відповідно до частини першої ст. 135 Сімейного кодексу України (далі - СК України) при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.
Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (частина перша ст. 180 СК України).
Згідно з частиною першою ст. 260 СК України якщо мачуха, вітчим проживають однією сім`єю з малолітніми, неповнолітніми пасинком, падчеркою, вони мають право брати участь у їхньому вихованні.
Мачуха, вітчим зобов`язані утримувати малолітніх, неповнолітніх падчерку, пасинка, які з ними проживають, якщо у них немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що мачуха, вітчим можуть надавати матеріальну допомогу (частина перша ст. 268 СК України).
У спірному випадку позивач звернувся з рапортом про звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» п.2 «Про військовий обов`язок і військову службу» утриманні військовослужбовця трьох і більше неповнолітніх дітей.
Позивач зазначив, біологічний батько не приймає участь в утриманні дітей та у їх вихованні, а тому його утримання здійснюється особисто позивачем.
Разом з тим, апелянтом не долучено документів, які б могли підтвердити відсутність батька, поважність причин, за яких батько не може надавати належного утримання своїм дітям.
При цьому, вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції вірно зазначив, що акт обстеження житлово-побутових умов від 14.07.2023 №1-187 не є тим документом, що може підтверджувати факт утримання позивачем ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_3 ,
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у Постанові від 14.12.2023 у справі №160/11228/23, зазначив, що ОСОБА_1, перебуваючи у шлюбі з громадянкою ОСОБА_2 , має право на участь у вихованні цих дітей (за умови проживання однією сім`єю). При цьому обов`язок щодо їх утримання у позивача (як вітчима) виникає за умови, якщо в останніх немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання.
Частиною 5 ст.242 КАС України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Колегія суддів наголошує, що встановлення факту перебування особи на утриманні має юридичне значення, який може бути вирішений у декілька способів.
Факт перебування фізичної особи на утриманні заінтересована особа може встановити у спосіб, шляхом звернення до органів та організацій за отриманням довідки про підтвердження факту перебування особи на утриманні; подання заяви до суду про встановлення факту, що має юридичне значення, в порядку окремого провадження.
Отже, за наведених обставин у сукупності, з матеріалів справи встановлено, що позивач до рапорту про звільнення з військової служби не додав доказів того, що неповнолітні діти не мають діда, бабу, повнолітніх братів та сестер, здатних їх утримувати або наявності у матері цих дітей поважних причин, з яких вона не може надавати їм належного утримання.
Відтак, у спірних правовідносинах позивач, звертаючись до відповідача з вказаним рапортом, не надав належних доказів наявності правових підстав застосування до нього підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Відсутність належних доказів для звільнення позивача з військової служби, з указаної підстави, свідчить про правомірність оскаржуваної поведінки відповідача.
Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Доводи апеляційної скарги не спростовують рішення суду першої інстанції.
Щодо розподілу судових витрат, то такий у відповідності до ст.139 КАС України не здійснюється.
Керуючись статтями 139, 229, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329Кодексу адміністративного судочинства України, -

                                                    ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 13 грудня 2024 року  у справі № 500/1824/24 - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає. Крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої  статті 328 КАС України.

Головуючий суддя	 	С. М. Кузьмич 	
судді	 	Л. Я. Гудим 	
 	 	В. Я. Качмар