ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
02 травня 2025 року
м. Київ
 
справа № 493/761/22
провадження № 61-1178св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., 
Коротенка Є. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Державне казначейство України, Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 16 листопада 2023 року у складі колегії суддів: 
Сєвєрової Є. С., Вадовської Л. М., Комлевої О. С.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У червні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного казначейства України, Головного управління Пенсійного фонду України 
в Одеській області (далі - ГУ ПФУ в Одеській області) про визнання бездіяльності протиправною, стягнення матеріальної та моральної шкоди.
 
Позов мотивовано тим, що ОСОБА_1 відноситься до категорії постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи та є особою з інвалідністю II групи, а тому відповідно до частини четвертої статті 54 Закону України від 28 лютого 
1991 року № 796-XII «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі - Закон № 796-XII) з моменту призначення пенсії мав право на її отримання у розмірі, не нижчому 8 мінімальних пенсій за віком. 
 
Законом України від 28 грудня 2014 року № 76-VIII «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» (далі - Закон № 76-VIII) змінено редакцію статті 54, в результаті чого Кабінет Міністрів України отримав повноваження встановлювати своїми актами мінімальні розміри пенсії за інвалідністю, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи.
 
Позивач вказував, що починаючи з 01 січня 2012 року ГУ ПФУ в Одеській області нараховувало та виплачувало йому пенсію у меншому розмірі, визначеному Кабінетом Міністрів України, ніж те, що передбачено частиною третьою статті 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
 
Зазначав, що Рішенням Конституційного Суду України від 07 квітня 2021 року 
№ 1-р (II)2021 визнано такою, що не відповідає Конституції України 
(є неконституційною), частину третю статті 54 Закону України від 28 лютого 
1991 року № 796-ХІІ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у редакції Закону України від 28 грудня 2014 року № 76-VIIІ «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» щодо уповноваження Верховною Радою України Кабінету Міністрів України визначати своїми актами мінімальні розміри пенсії за інвалідністю, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи. 
 
Вказував, що неконституційність закону, встановлена Рішенням Конституційного Суду України, є підставою для застосування наслідків, передбачених статтею 1175 ЦК України. Відповідачі завчасно не вжили заходів, а саме не звертались до суб`єктів права на конституційне подання з проханням звернутися до Конституційного Суду України, у зв`язку з чим позивач тривалий час був позбавлений правильного нарахування пенсії та замість належних йому 
8 мінімальних пенсій за віком отримував набагато менші виплати. Завдана позивачу матеріальна шкода виразилась у вигляді доходів, які він міг би реально одержати за звичайних обставин, якби його право не було порушене застосуванням до нього визнаного неконституційним правового акта. Сума завданої позивачу шкоди за період з січня 2012 року до червня 2021 року становить 586 013,48 грн. Крім того, позивачу внаслідок дії неконституційних норм завдано моральну шкоду в розмірі 50 000,00 грн.
 
ОСОБА_1 з урахуванням уточненої редакції позовної заяви та письмових пояснень просив визнати бездіяльність суб`єктів владних повноважень, а саме Державного казначейства України та ГУ ПФУ в Одеській області протиправною; стягнути солідарно з Державного казначейства України і ГУ ПФУ в Одеській області на свою користь майнову шкоду шляхом списання в безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України, призначеного для відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів держаної влади, в розмірі 586 013,48 грн як майнової шкоди, завданої внаслідок дій цивільного відповідача законом, що визнаний неконституційним; стягнути солідарно з Державного казначейства України 
і ГУ ПФУ в Одеській області на користь позивача моральну шкоду шляхом списання в безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України, призначеного для відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів державної влади, в розмірі 50 000,00 грн як моральної шкоди, завданої внаслідок дій цивільного відповідача законом, що визнаний неконституційним.
 
Ухвалою Балтського районного суду Одеської області від 11 серпня 2022 року провадження у справі закрито. Роз`яснено позивачу право на звернення 
з адміністративним позовом до адміністративного суду.
 
Постановою Одеського апеляційного суду від 21 вересня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Ухвалу Балтського районного суду Одеської області від 11 серпня 2022 року скасовано. Справу направлено до Балтського районного суду Одеської області для продовження розгляду. 
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Балтського районного суду Одеської області від 12 січня 2023 року позов задоволено частково.
 
Стягнено з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 447 045,15 грн недоплаченої пенсії і 1 000,00 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.
 
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
 
Рішення суду мотивовано тим, що держава має відшкодувати шкоду громадянам України, на яких поширюється дія статті 54 Закону № 796-XII, завдану їм внаслідок дії частини третьої статті 54 Закону № 796-XII у редакції Закону № 76-VIII, оскільки відповідно до частини третьої статті 152 Конституції України матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку. Тому позитивним обов`язком держави є прийняття відповідного закону, який має визначати порядок та умови такого відшкодування.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
 
Постановою Одеського апеляційного суду від 16 листопада 2023 року апеляційні скарги Державної казначейської служби України і ГУ ПФУ в Одеській області задоволено частково.
 
Рішення Балтського районного суду Одеської області від 12 січня 2023 року скасовано, провадження у справі закрито.
 
Повідомлено ОСОБА_1 , що розгляд його справи віднесено до юрисдикції адміністративних судів. 
 
Роз`яснено ОСОБА_1 право протягом десяти днів з дня отримання цієї постанови звернутися з заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.
 
Постанову апеляційного суду мотивовано тим, що спір стосовно недоотриманої суми пенсії, яку позивач визначив як майнову шкоду, є публічно-правовим, виник з публічно-правових відносин за участю органу державної влади як суб`єкта владних повноважень, тому повинен розглядатися у порядку адміністративного судочинства.
 
Додатковою постановою Одеського апеляційного суду від 21 грудня 2023 року компенсовано Державній казначейській службі України за рахунок держави 
в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 6 716,15 грн.
 
Компенсовано ГУ ПФУ в Одеській області за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 7 632,00 грн.
 
Оскільки на підставі пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору, апеляційний суд зробив висновок про те, що понесені Державною казначейською службою України і ГУ ПФУ судові витрати у вигляді судового збору за подання апеляційних скарг слід компенсувати за рахунок держави.
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
 
17 січня 2024 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову Одеського апеляційного суд увід 16 листопада 2023 року і залишити в силі рішення Балтського районного суду Одеської області від 12 січня 2023 року.
 
Касаційну скаргу мотивовано тим, що апеляційний суд не врахував те, що у цій справі постановою Одеського апеляційного суду від 21 вересня 2022 року було скасовано ухвалу Балтського районного суду Одеської області від 11 серпня 2022 року про закриття провадження у справі та зазначено, що справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Вказану постанову відповідач 
в касаційному порядку не оскаржував.
 
Доводи інших учасників справи
 
16 лютого 2024 року Державна казначейська служба України подала до Верховного Суду відзив, у якому просить в задоволенні касаційної скарги відмовити, а постанову Одеського апеляційного суду від 16 листопада 2023 року залишити в силі.
 
Відзив мотивовано тим, що апеляційний суд правильно застосував правові висновки Великої Палати Верховного Суду.

 

Рух касаційної скарги та матеріалів справи
 
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22 січня 2024 року касаційну скаргу передано судді-доповідачу Тітову М. Ю.
 
Ухвалою Верховного Суду від 05 лютого 2024 року  ОСОБА_1 поновлено строк на касаційне оскарження постанови Одеського апеляційного суду від 16 листопада 2023 року. Відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Балтського районного суду Одеської області.
 
05 березня 2024 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 09 квітня 2024 року заяву судді Верховного Суду Тітова М. Ю. про самовідвід задоволено.
 
Відведено суддю Тітова М. Ю. від участі у розгляді касаційної скарги ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 16 листопада 2023 року у цій справі і передано справу для здійснення повторного автоматизованого розподілу.
 
Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10 квітня 2024 року касаційну скаргу разом з матеріалами справи передано судді-доповідачу Коротуну В. М.
 
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
У частині першій статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи 
у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, урахувавши аргументи, наведені 
у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
 
Короткий зміст фактичних обставин справи
 
ОСОБА_1 є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильської АЕС, йому встановлено II групу інвалідності безстроково, що підтверджується копією посвідчення серії НОМЕР_1 , від 24 грудня 2019 року.
 
ОСОБА_1 перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Одеській області та отримує пенсію по інвалідності згідно із Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
 
Відповідно до частини третьої статті 54 Закону № 796-XII у редакції Закону 
№ 76-VIII, яка набрала чинності 01 січня 2015 року, умови, порядок призначення та мінімальні розміри пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи визначаються актами Кабінету Міністрів України 
з відповідних питань.
 
Мінімальні розміри пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи визначено у Порядку обчислення пенсії № 1210, зі змінами.
 
Рішенням Конституційного Суду України № 1-р(ІІ)/2021 від 07 квітня 2021 року 
у справі № 3-333/2018(4498/18) за конституційною скаргою громадянина України ОСОБА_2 та інших громадян України щодо відповідності Конституції України (конституційності) підпункту 13 пункту 4 розділу І Закону України від 
28 грудня 2014 року № 76-VIII «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України», визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною), частину третю статті 54 Закону України від 28 лютого 1991 року № 796-ХІІ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» 
у редакції Закону України від 28 грудня 2014 року № 76-VIII «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» щодо уповноваження Верховною Радою України Кабінету Міністрів України визначати своїми актами мінімальні розміри пенсії за інвалідністю, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи та визначено, що вона втрачає чинність через три місяці з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
 
Встановлено, що громадяни України, на яких поширюється дія статті 54 Закону № 796-ХІІ, мають право на відшкодування шкоди, якої вони зазнали внаслідок дії частини третьої статті 54 цього Закону у редакції Закону № 76-VIII. Конституційний Суд України у своєму Рішенні зазначив, що з метою реального поновлення у правах громадян України, на яких поширюється дія статті 54 Закону № 796-ХІІ, Конституційний Суд України вважає, що держава зобов`язана розробити порядок (юридичний механізм) відшкодування шкоди, якої вони зазнали внаслідок дії статті 54 Закону № 796-ХІІ у редакції Закону № 76-VIII.
 
Вказані положення статті 54 Закону № 796-XII втратили чинність 07 липня 
2021 року.
 
Відповідно до копії листа ГУ ПФУ в Одеській області від 07 грудня 2021 року на підставі Рішення Конституційного Суду України позивачу автоматично перераховано пенсію з 01 липня 2021 року та її розмір становить 8 272,28 грн.
 
Мотиви, якими керується Верховний Суд
 
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону оскаржувана постанова відповідає.
 
Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 вказував на те, що йому завдано майнову шкоду, яка складається із неодержаних ним доходів (пенсійних виплат), які можна було б реально одержати за звичайних обставин (за умови застосування статті 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 
28 лютого 1991 року № 796-XII), якби його право не було порушене застосуванням до нього визнаного неконституційним правового акта.
 
Суд апеляційної інстанції, закриваючи провадження у справі, зазначив, що предметом спору є майнова шкода у вигляді недоотриманої пенсії, передбаченої частиною третьою статті 54 Закон України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Вирішення цього спору по суті буде залежати від правомірності нарахування та виплати позивачу недоотриманої пенсії, а такі правовідносини за своїм змістом 
є публічно-правовими та ґрунтуються на нормах публічного права, а тому мають розглядатися в порядку адміністративного судочинства. Також суд вказав, що 
у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 березня 2020 року у справі № 757/63985/16 (провадження № 14-556цс19), від 09 лютого 2021 року 
№ 520/17342/18 (провадження № 14-158цс20), від 05 червня 2019 року 
№ 686/23445/17 (провадження № 14-162цс19) сформульовано висновок про те, що спори щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання соціальних виплат, є публічно-правовими, виникли з публічно-правових відносин за участю органу державної влади як суб`єкта владних повноважень, тому повинні розглядатися у порядку адміністративного судочинства.
 
Верховний Суд погоджується із такими висновками суду апеляційної інстанції 
з огляду на таке. 
 
Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства - цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.
 
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
 
Критеріями належності справ до цивільної юрисдикції є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.
 
Відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають 
у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
 
Тобто в порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають із приватноправових відносин.
 
У пункті 1 частини першої статті 19 КАС України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
 
Публічно-правовий характер спору визначається тим, що вказані суб`єкти наділені владно-управлінськими повноваженнями у сфері реалізації публічного інтересу.
 
Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення - публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов`язаних 
з реалізацією публічної влади.
 
Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, надавати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.
 
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 686/6775/18 (провадження 
№ 61-42631сво18) зазначено, що: «до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій. Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин. Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень».
 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 10 червня 2021 року в справі № 400/4436/20 (адміністративне провадження № К/9901/5280/21) вказано, що: «ОСОБА_1 
у позовній заяві зазначив, що майнова шкода була йому завдана законом, який було визнано неконституційним, у розмірі 17 150,00 грн у вигляді недоотриманої щорічної разової грошової допомоги до 5 травня як учаснику бойових дій 
у 2017, 2018 та 2019 роках, який він би реально міг одержати, якби окреме положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України не діяло на момент виплати йому цієї щорічної разової грошової допомоги. […] Отже, предметом спору є стягнення збитків 
у вигляді недоотриманої частини щорічної разової грошової допомоги до 
5 травня, які мали бути нараховані та виплачені позивачу в 2017, 2018 та 
2019 роках як учаснику бойових дій. З огляду на вказане можна зробити висновок, що спір, який виник між сторонами у справі, стосується права позивача на отримання соціальної виплати - щорічної разової грошової допомоги до 5 травня як учаснику бойових дій. Спори щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання соціальних виплат, 
є публічно-правовими, виникли з публічно-правових відносин за участю органу державної влади як суб`єкта владних повноважень, тому повинні розглядатися 
у порядку адміністративного судочинства. 
 
Схожі за своєю суттю висновки та підходи до вирішення питання юрисдикції застосувала Велика Палата Верховного Суду в справах № 757/63985/16 (постанова від 04 березня 2020 року), № 0520/17342/18 (постанова від 
09 лютого 2021 року), № 0686/23445/17 (постанова від 05 червня 2019 року)».
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 20218 року у справі № 805/5104/15-а (провадження № 11-655апп18) вказано, що «до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення».
 
Звертаючись до суду з цим позовом, позивач просив визнати бездіяльність відповідачів протиправною, а інші заявлені вимоги є похідними.
 
Відповідачами за такими вимогами є ГУ ПФУ в Одеській області - суб`єкт владних повноважень, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, тобто уповноважений здійснювати нарахування і виплату пенсії позивачу.
 
Вирішення цього спору по суті буде залежати від правомірності нарахування та виплати позивачу недоотриманої пенсії, а такі правовідносини за своїм змістом є публічно-правовими та ґрунтуються на нормах публічного права.
 
Тобто за вказаною позовною вимогою між сторонами виник публічно-правовий спір, пов`язаний зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій з приводу нарахування та виплати пенсії позивачу, 
а отже, такий спір повинен розглядатися у порядку адміністративного судочинства.
 
За таких обставин, є правильним висновок суду апеляційної інстанції про закриття провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України.
 
Зазначене узгоджується також із висновками Верховного Суду, викладеними 
у постановах від 14 грудня 2022 року у справі № 295/15069/21 (провадження 
№ 61-6402св22) та від 15 жовтня 2024 року у справі № 295/3594/24 (провадження № 61-9986св24).
 
Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд не врахував постанову Одеського апеляційного суду від 21 вересня 2022 року, якою скасовано ухвалу Балтського районного суду Одеської області від 11 серпня 2022 року про закриття провадження у цій справі та в якій зазначено, що ця справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, є безпідставні, оскільки відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, що правильно було враховано апеляційним судом.
Висновки за результатом розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а постанову Одеського апеляційного суду від 16 листопада 
2023 року - без змін, оскільки підстав для її скасування немає.
 
З огляду на те що Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, розподіл судових витрат, відповідно до статті 141 ЦПК України не здійснюється.
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Постанову Одеського апеляційного суду від 16 листопада 2023 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                             В. М. Коротун

А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко