КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2025 року                                                                                                      місто Київ
єдиний унікальний номер справи: 361/6005/19
провадження номер: 22-ц/824/5843/2025 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),
суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А.,
за участю секретаря - Олешко Л.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та за апеляційною скаргою садівничого товариства «Заліське» на ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 листопада 2024 року у складі судді Дутчака І.М., у справі за позовом ОСОБА_1 до садівничого товариства «Заліське», Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області про відновлення становища, встановлення компетенції, визнання незаконним та скасування рішення,
В С Т А Н О В И В:
У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до Броварського міськрайонного суду Київської області із цивільним позовом до садівничого товариства «Заліське» (далі - СТ «Заліське»), Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області про відновлення становища, встановлення компетенції, визнання незаконним та скасування рішення.
Позовна заява мотивована тим що, ОСОБА_1 відповідно до ст. 119 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) має право на отримання у власність земельні ділянки в адміністративних межах Богданівської сільської ради Броварського району Київської області в СТ «Заліське» площею 0,06 га по АДРЕСА_1 та площею 0,06 га по АДРЕСА_2 . Тому позивачка подала клопотання до Богданівської сільської ради Броварського району Київської області.
Вказувала, що голова правління СТ «Заліське», яка без довіреності представляє садівниче товариство оспорює її права на набувальну давність на земельну ділянку по АДРЕСА_2 в адміністративних межах Богданівської сільської ради Броварського району Київської області. 
01 серпня 2016 року ОСОБА_1 направила рекомендованим листом до Головного управління Держгеокадастру у Київської області клопотання від 30 липня 2016 року в порядку ст.ст. 122, 119 ЗК України з проханням надати (виділити) їй у власність земельні ділянки в адміністративних межах Богданівської сільської ради Броварського району Київської області в СТ «Заліське» площею 0,06 га, по АДРЕСА_1 та площею 0,06 га по АДРЕСА_2 , яке повинно було його розглянути та надати дозвіл на розробку проекту землеустрою або мотивовану відмову у його наданні. Однак Головне управління Держгеокадастру у Київської області до 30 грудня 2016 року не виконало свого обов`язку за п. 7 ст. 118 ЗК України.
Позивачка наголошувала, що межі населеного пункту вважаються встановленими, а органи місцевого самоврядування набувають права розпоряджатися земельними ділянками, які відповідно до розроблених проектів щодо встановлення меж відповідної                             сільської/селищної/міської ради включаються до їх територій, після встановлення (винесення) меж території населеного пункту в натурі (на місцевість), закріплення меж території межовими знаками та внесення відомостей про земельну ділянку до державного земельного кадастру, якщо межі населеного пункті не були встановлені/змінені у іншому порядку передбаченому законодавством, яке діяло на час утворення населеного пункту його розбудови та/або зміни меж.
Вказувала, що Богданівська сільська рада Броварського району Київської області не набула компетенції щодо розпорядження земельною ділянкою в адміністративних межах Богданівської сільської ради Броварського району Київської області в СТ «Заліське» площею 0,06 га по АДРЕСА_2 , оскільки не здійснила жодних дій щодо встановлення меж населеного пункту - села Богданівка Броварського району Київської області. У той же час Богданівська сільська рада Броварського району Київської області розглянула клопотання не голови правління СТ «Заліське», а голови СТ «Заліське» та вирішила питання стосовно земельної ділянки, на які не мала компетенції для розпорядження. 
Позивачка стверджувала, що земельна ділянка в адміністративних межах Богданівської сільської ради Броварського району Київської області в СТ «Заліське» площею 0,06 га по АДРЕСА_2 , має цільове призначення для ведення садівництва і не відноситься до земель загального користування і не відноситься до земель орієнтовною площею 5,4034 га та території СТ «Заліське» в межах Богданівської сільської ради Броварського район Київської області.
Зазначала, що 20 серпня 2016 року загальні збори СТ «Заліське» обрали ОСОБА_2 на посаду голови садівничого товариства, тобто на посаду, яка не була передбачена статутом. ОСОБА_2 не є особою, яка є членом виконавчого органу, яка може представляти СТ «Заліське».
Позивачка наголошувала, що СТ «Заліське» не мало в користуванні ніяких земель, в тому числі, загального користування. Загальні збори СТ «Заліське» не зверталися до Богданівської сільської ради з клопотанням про безоплатну передачу йому у власність земель загального користування. 
Вказувала, що 20 серпня 2016 року єдиним підтвердженням членства в СТ «Заліське» можуть бути членські книжки, бухгалтерські документи по сплаті вступних, членських та цільових внесків. Станом на 20 серпня 2016 року загальні збори членів СТ «Заліське» могли бути правомочні за умови присутності на них більше половини членів, які підтвердили б своє членство членськими книжками або бухгалтерськими документами обліку вступних, членських та цільових внесків. 
Наголошувала що 20 серпня 2016 року вона була на цих загальних зборах СТ «Заліське» і може засвідчити їх неправомочність.
З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просила: 
1. Відновити становище, яке існувало до 20 серпня 2016 року - визнати загальні збори членів СТ «Заліське» від 20 серпня 2016 року відповідно до протоколу № 2 такими, що не відбулися, визнати рішення загальних зборів членів СТ «Заліське» від 20 серпня 2016 року не прийнятими;
2. Встановити відсутність компетенції Богданівської сільської ради Броварського району Київської області на розпорядження земельною ділянкою в адміністративних межах Богданівської сільської ради Броварського району Київської області в СТ «Заліське» площею 0,06 га по АДРЕСА_2 ; 
3. Визнати незаконним та скасувати рішення Богданівської сільської ради Броварського району Київської області № 717-20-VII від 12 жовтня 2017 року «Про надання дозволу на розробку проекту із землеустрою щодо відведення земель загального користування (під дорогами, проїздами, будівлями і спорудами загального користування) у власність для ведення колективного садівництва на території СТ «Заліське» в межах Богданівської сільської ради Броварського району Київської області». 
02 жовтня 2023 року та 15 січня 2024 року представник Великодимерської селищної ради подала до суду клопотання, у яких вона вказувала на те, що заявлені ОСОБА_1  вимоги у пункті 1 позовної заяви згідно з п.3 ч.1 ст.20 ГПК України підлягають розгляду господарським судом, а заявлені нею вимоги у пунктах 2, 3 позовної заяви відповідно до вимог п.1 ч.1 ст.19 КАС України підлягають розгляду адміністративним судом. 
З урахуванням наведеного, представник Великодимерської селщної ради просила суд на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України закрити провадження у даній цивільній справі, оскільки ця справа не підлягає розгляду судом у порядку цивільного судочинства.
У лютому 2024 року позивачка ОСОБА_1 подала до суду першої інстанції заперечення на клопотання про закриття провадження у цивільній справі, у якому посилалася на те, що правовідносини у даній справі виникли не в межах Статуту товариства, а на підставі земельного законодавства та є спором щодо набуття прав на земельну ділянку, тому цей спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
11 листопада 2024 року СТ «Заліське» подало до суду клопотання, яке аналогічне за змістом клопотанням представника Великодимерської селищної ради, у якому посилалось  на те, що заявлені позивачкою ОСОБА_1 вимоги у пункті 1 позовної заяви відповідно до вимог п.3 ч.1 ст.20 ГПК України підлягають розгляду господарським судом, а заявлені позивачкою вимоги у пунктах 2,3 позовної заяви підлягають розгляду адміністративним судом. Просила суд закрити провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 листопада 2024 року клопотання представників відповідачів задоволено. 
Закрито провадження у цій цивільній справі.
Роз`яснено ОСОБА_1 , що заявлені нею вимоги у пункті 1 позовної заяви належать до юрисдикції господарського судочинства, а вимоги у пунктах 2, 3 позовної заяви належать до юрисдикції адміністративного судочинства.
Роз`яснено позивачці право звернутися протягом десяти днів з дня отримання копії ухвали до Броварського міськрайонного суду Київської області із заявою про направлення справи у частині відповідних вимог до суду господарської чи адміністративної юрисдикції.
Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати і направити справу до Броварського міськрайонного суду Київської області для подальшого розгляду або направити справу в частині вимог пункту 1 позовної заяви до суду господарської юрисдикції, а за вимогами у пунктах 2 і 3 позовної заяви до суду адміністративної юрисдикції, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та порушення судом норм процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не звернув належної уваги на те, що позивачка обґрунтовувала в позовній заяві, що об`єктом спірних правовідносин між нею та СТ «Заліське» є земельна ділянка в адміністративних межах Богданівської сільської ради Броварського району Київської області в СТ «Заліське» площею 0,06 га по АДРЕСА_2 , яку мають бажання отримати у власність обидві сторони. Об`єктивною стороною даного спору є правові підстави для отримання у власність цієї земельної ділянки з боку позивачки та СТ «Заліське». Суб`єктивною стороною даного спору: є твердження ОСОБА_1 , що СТ «Заліське» не має права на отримання у власність цієї земельної ділянки; що загальні збори СТ «Заліське» не зверталися з відповідним клопотанням; що ОСОБА_2 зверталася з клопотанням, як голова СТ «Заліське», а не як Голова правління СТ «Заліське»; що кворума на загальних зборах СТ «Заліське» 20 серпня 2016 року не було. 
Таким чином позивачка вважає, що в цій справі правовідносини між сторонами виникли не в межах статуту, а на підставі земельного законодавства та є спором стосовно набуття прав на земельну ділянку, і тому не є корпоративним. Водночас ст. 19 ЦПК України встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Також суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.
Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції в частині роз`яснення позивачці права на звернення протягом десяти днів з дня отримання копії ухвали до Броварського міськрайонного суду Київської області із заявою про направлення справи у частині відповідних вимог до суду господарської чи адміністративної юрисдикції, СТ «Заліське» подало апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.
Апеляційна скарга СТ «Заліське» мотивована тим, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що з огляду на положення п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України при закритті провадження суд повинен роз`яснити позивачу, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи. Водночас лише суд апеляційної або касаційної, а не першої інстанції, повинен також роз`яснити позивачу про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства.
Тому СТ «Заліське» вважає, що судом першої інстанції при постановленні оскаржуваної ухвали порушено приписи ч.1 ст.256 ЦПК України в частині роз`яснення позивачці права на звернення протягом десяти днів з дня отримання копії ухвали до Броварського міськрайонного суду Київської області із заявою про направлення справи у частині відповідних вимог до суду господарської чи адміністративної юрисдикції, оскільки ОСОБА_1 одночасно заявлено позовні вимоги, що підлягають розгляду в порядку різного судочинства, що виключає таку можливість як звернення до суду з заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією. 
Крім того вказує, що, з урахуванням приписів ч.1 ст.256 ЦПК України безпосередньо суд апеляційної або касаційної інстанції, який виніс постанову про закриття провадження у справі наділений правом роз`яснити позивачу про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, але за виключенням об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства
19 лютого 2025 року СТ «Заліське» подало відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , у якому вказує, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання загальних зборів такими, що не відбулися, та визнання рішень загальних зборів не прийнятими підлягають розгляду виключно в порядку господарського судочинства, а інші її позовні вимоги належать до компетенції адміністративного суду та мають розглядатися судом у порядку адміністративного судочинства. Водночас в одне провадження об`єднано кілька вимог, що підлягають розгляду в порядку різного судочинства. Просить залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а апеляційну скаргу СТ «Заліське» задовольнити та скасувати ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 листопада 2024 року в частині роз`яснення позивачу права на звернення протягом десяти днів з дня отримання копії ухвали до суду першої інстанції із заявою про направлення справи у частині відповідних вимог до суду господарської чи адміністративної юрисдикції. Також СТ «Заліське» просить поновити йому строк на подачу відзиву, оскільки копію апеляційної скарги ним було отримано лише 14 лютого 2025 року.
12 березня 2025 року на поштову адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив ОСОБА_1 на апеляційну скаргу СТ «Заліське», в якому вона зазначає, що Броварський міськрайонний суд Київської області правомірно закрив провадження у справі та із застосуваннями висновку Великої Палати Верховного Суду щодо відповідних норм права роз`яснив про можливість подання заяви. Водночас СТ «Заліське» не мотивує свою апеляційну скаргу неправильним застосуванням судом першої інстанції відповідного висновку Великої Палати Верховного Суду. Просить апеляційну скаргу СТ «Заліське» залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.
Також 24 березня 2025 року ОСОБА_1 через канцелярію Київського апеляційного суду подала заперечення на клопотання СТ «Заліське» про поновлення строку на подачу відзиву, посилаючись на те, що строк на подачу відзиву був встановлений не законом, а ухвалою Київського апеляційного суду від 03 лютого 2025 року. Тому, на її думку, цей строк не підлягає поновленню, а з клопотанням про продовження цього строку СТ «Заліське» до апеляційного суду не зверталось. 
Крім того, 24 березня 2025 року через канцелярію Київського апеляційного суду ОСОБА_1 подала пояснення по суті апеляційної скарги, в яких, посилаючись на системний аналіз норм процесуального права та доводів сторін просить: переглянути ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 листопада 2024 року в межах доводів її апеляційної скарги, апеляційної скарги СТ «Заліське» та відзиву позивачки на апеляційну скаргу СТ «Заліське»; або скасувати ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 листопада 2024 року і направити справу до Броварського міськрайонного суду Київської області для продовження розгляду; або скасувати ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 листопада 2024 року і направити справу в частині вимог пункту 1 позовної зави до суду господарської юрисдикції, а за вимогами у пунктів 2, 3 позовної заяви - до суду адміністративної юрисдикції; або залишити ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 листопада 2024 року без змін, а апеляційну скаргу СТ «Заліське» - без задоволення.
Великодимерська селищна рада Броварського району Київської області не скористалась своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційні скарги, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційних скарг до апеляційного суду не направила.
Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Вирішуючи клопотання СТ «Заліське» про поновлення йому строку на подачу відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , колегія суддів виходить з такого. 
За способом встановлення розрізняють два види процесуальних строків: встановлені законом та встановлені судом.
Відповідно до ст. 120 ЦПК України строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом.
Так, відповідно до ч.1 ст. 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
Встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду (ч.2 ст. 127 ЦПК України).
Згідно з ч.3 ст. 359 ЦПК України в ухвалі про відкриття апеляційного провадження зазначається строк для подання учасниками справи відзиву на апеляційну скаргу.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 03 лютого 2025 року поновлено   ОСОБА_1  строк на апеляційне оскарження ухвали Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 листопада 2024 року, відкрито апеляційне провадження за її апеляційною скаргою, в порядку підготовки справи до апеляційного розгляду надіслано учасникам справи копію ухвали про відкриття апеляційного провадження разом з копією апеляційної скарги. Цією ж ухвалою Київського апеляційного суду надано учасникам справи строк п`ять днів з дня отримання копії ухвали, протягом якого може бути поданий відзив у письмовій формі на апеляційну скаргу.
Копію ухвали про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від                               15 листопада 2024 року разом з копією апеляційної скарги ОСОБА_1 відповідач СТ «Заліське» отримало до «Електронного кабінету» 14 лютого 2025 року о 18 год 50 хв., що підтверджуються звітом про доставку вихідної кореспонденції Київського апеляційного суду (а.с.67, т.4).
Відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 відповідач СТ «Заліське» подало 19 лютого 2025 року через систему «Електронний суд». 
Таким чином СТ «Заліське» подало відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 протягом встановленого ухвалою Київського апеляційного суду від 03 лютого 2025 року п`ятиденного строку з дня отримання копії апеляційної скарги ОСОБА_1 , що виключає необхідність  вирішення питання про поновлення цього строку та є підставою для врахування цього відзиву під час вирішення справи по суті. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились у судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарги, врахувавши доводи, наведені у відзивах на апеляційні скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а апеляційну скаргу СТ «Заліське» - задовольнити,  з таких підстав.
Відповідно до положення ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону ухвала суду першої інстанції відповідає не в повному обсязі.
У ст.124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Відповідно до ст.17 Закону України 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від                                04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Згідно з п.1 ст.6 Конвенції кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.
Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних і суспільних інтересів.
Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.
У ст.19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.
Можна зробити висновок, що загальні суди не мають чітко визначеної предметної юрисдикції та розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин у всіх випадках, за винятком, якщо розгляд таких справ прямо визначений за правилами іншого судочинства.
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне, а по-друге, суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).
При вирішенні питання щодо можливості розгляду справи у порядку цивільного судочинства необхідно керуватися завданнями цивільного судочинства, які передбачено у              ст. 2 ЦПК України, і до яких віднесено справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав і інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
При цьому суди повинні керуватися принципом правової визначеності і не допускати наявності провадження, а відтак і судових рішень, ухвалених у спорі між тими ж сторонами, з того самого предмета, але судами у різних юрисдикціях
Постановляючи ухвалу про закриття провадження у справі, суд першої інстанції керувався п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України й виходив із того, що виходячи зі змісту заявлених позовних вимог у пункті 1 прохальної частини позовної заяви та обґрунтування цієї вимоги, позивач ОСОБА_1 фактично оскаржує рішення загальних зборів членів СТ «Заліське» від 20 серпня 2016 року, якими вирішувалися питання, пов`язані з діяльністю та управлінням СТ «Заліське», а тому ця позовна вимога містить ознаки корпоративного спору, а тому спір в цій частині позовних вимог та суб`єктного складу мають розглядатися судом за правилами господарського судочинства. Також суд дійшов висновку, що зі змісту пунктів 2, 3 прохальної частини позовної заяви ОСОБА_1 вбачається, що нею фактично оскаржуються дії та рішення суб`єкта владних повноважень, наділеного владними управлінськими функціями, тому дослідженню та з`ясуванню у цій частині вимог підлягають виключно владні, управлінські рішення і дії суб`єкта владних повноважень, який наділений владними управлінськими функціями, приймати рішення. Тому заявлені позивачкою вимоги у цій частині мають розглядатися судом за правилами адміністративного судочинства.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про закриття провадження у справі в повному обсязі на підставі п.1 ч.1 ст. 255 ЦПК України, оскільки цивільна справа не підлягає  розгляду судом у порядку цивільного судочинства.
Крім того, закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції зазначив, що виходячи із системного аналізу ч.1. ст.256, п.1 ч.1 ст. 255 ЦПК України та правових висновків Великої Палата Верховного Суду у постанові від 29 вересня 2020 року у справі № 368/561/19, позивачці слід роз`яснити її право звернутися протягом десяти днів з дня отримання копії ухвали до Броварського міськрайонного суду Київської області із заявою про направлення справи у частині відповідних вимог до суду господарської чи адміністративної юрисдикції.
Однак з такими висновками суду першої інстанції в повній мірі погодитись не можна з таких підстав.
З матеріалів справи вбачається, що у серпні ОСОБА_1 звернулась до Броварського міськрайонного суду Київської області із цивільним позовом до СТ «Заліське», Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області, у якому просила: 
1. Відновити становище, яке існувало до 20 серпня 2016 року - визнати загальні збори членів СТ «Заліське» від 20 серпня 2016 року відповідно до протоколу № 2 такими, що не відбулися, визнати рішення загальних зборів членів СТ «Заліське» від 20 серпня 2016 року не прийнятими;
2. Встановити відсутність компетенції Богданівської сільської ради Броварського району Київської області на розпорядження земельною ділянкою в адміністративних межах Богданівської сільської ради Броварського району Київської області в СТ «Заліське» площею 0,06 га по АДРЕСА_2 ; 
3. Визнати незаконним та скасувати рішення Богданівської сільської ради Броварського району Київської області № 717-20-VII від 12 жовтня 2017 року «Про надання дозволу на розробку проекту із землеустрою щодо відведення земель загального користування (під дорогами, проїздами, будівлями і спорудами загального користування) у власність для ведення колективного садівництва на території СТ «Заліське» в межах Богданівської сільської ради Броварського району Київської області». 
Так, згідно з ч.2 ст. 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Відповідно до ст.20 ГПК України визначено перелік спорів, які підлягають розгляду в господарському суді, до якого віднесено справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, у тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів.
Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 09 жовтня 2019 року у цивільній справі № 361/1478/17 за позовом фізичної особи до масиву садівничих товариств та голови правління товариства про визнання недійсним рішення конференції та зобов`язання вчинити дії роз`яснила, що при визначенні підвідомчості (предметної та суб`єктної юрисдикції) справ, що виникають з корпоративних відносин, слід виходити з таких міркувань: за змістом ч. ч. 1-3 ст. 3 ГК України під господарською діяльністю розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність може здійснюватись і без мети одержання прибутку (некомерційна господарська діяльність). Діяльність негосподарюючих суб`єктів, спрямована на створення і підтримання необхідних матеріально-технічних умов їх функціонування, що здійснюється за участі або без участі суб`єктів господарювання, є господарчим забезпеченням діяльності негосподарюючих суб`єктів.
У вирішенні питання про те, чи можна вважати правовідносини і відповідний спір - господарськими, слід керуватися ознаками, наведеними у ст.3 ГК України.
Господарський спір підвідомчий господарському суду за таких умов: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, урегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського й цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції. 
За змістом ст.ст. 83, 85, 86 ЦК України юридичні особи можуть створюватися у формі товариств, установ та в інших формах, установлених законом. Товариством є організація, створена шляхом об`єднання осіб (учасників), які мають право участі у цьому товаристві. Товариство може бути створено однією особою, якщо інше не встановлено законом. Непідприємницькими товариствами є товариства, які не мають на меті одержання прибутку для його наступного розподілу між учасниками. Непідприємницькі товариства (кооперативи, крім виробничих, об`єднання громадян тощо) та установи можуть поряд зі своєю основною діяльністю здійснювати підприємницьку діяльність, якщо інше не встановлено законом і якщо ця діяльність відповідає меті, для якої вони були створені, та сприяє її досягненню.
За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 55 ГК України суб`єктами господарювання визнаються учасники господарських відносин, які здійснюють господарську діяльність, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов`язків), мають відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобов`язаннями в межах цього майна, крім випадків, передбачених законодавством.
Суб`єктами господарювання є: господарські організації - юридичні особи, створені відповідно до ЦК України, державні, комунальні та інші підприємства, створені відповідно до цього Кодексу, а також інші юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані в установленому законом порядку; громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані відповідно до закону як підприємці.
Господарською діяльністю згідно із ГК України вважається діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Цей Кодекс розрізняє господарську діяльність, яка має на меті отримання прибутку (підприємництво) і некомерційну господарську діяльність, яка здійснюється без такої мети (ст.3 ГК України).
Громадяни, громадські та інші організації, які виступають засновниками суб`єктів господарювання чи здійснюють щодо них організаційно-господарські повноваження на основі відносин власності, є учасниками відносин у сфері господарювання, а відносини, що складаються між суб`єктами господарювання та суб`єктами організаційно-господарських повноважень у процесі управління господарською діяльністю належать до господарських відносин (ст. 2, ч. 6 ст. 3 ГК України).
Також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у цивільній справі № 695/2665/16-ц за позовом фізичних осіб до садівничого товариства про визнання такими, що не відбулися, загальних зборів садівничого товариства, визнання недійсним та скасування протоколу загальних зборів садівничого товариства, виклала у справі правовий висновок та роз`яснила, що господарським судам підвідомчі справи, що виникають із корпоративних відносин у спорах між юридичною особою та її учасниками (засновниками, акціонерами, членами), у тому числі учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи, пов`язаними зі створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності такої особи, крім трудових спорів.
Садівничі товариства є обслуговуючими кооперативами і саме ця організаційно-правова форма більше відповідає меті створення садівничого товариства, а правові, організаційні, економічні та соціальні основи функціонування кооперації в Україні визначає саме Закон України «Про кооперацію». 
Відповідно до ст.1 Закону України «Про кооперацію» кооперація - система кооперативних організацій, створених з метою задоволення економічних, соціальних та інших потреб своїх членів.
За визначеннями ст.2 Закону України «Про кооперацію» кооператив - юридична особа, утворена фізичними та/або юридичними особами, які добровільно об`єдналися на основі членства для ведення спільної господарської та іншої діяльності з метою задоволення своїх економічних, соціальних та інших потреб на засадах самоврядування.
Обслуговуючий кооператив - кооператив, який утворюється шляхом об`єднання фізичних та/або юридичних осіб для надання послуг переважно членам кооперативу, а також іншим особам з метою провадження їх господарської діяльності. Обслуговуючі кооперативи надають послуги іншим особам в обсягах, що не перевищують 20 відсотків загального обороту кооперативу.
У відповідності до ст.6 Закону України «Про кооперацію» кооператив є первинною ланкою системи кооперації і створюється внаслідок об`єднання фізичних та/або юридичних осіб на основі членства для спільної господарської та іншої діяльності з метою поліпшення свого економічного стану.
Відповідно до завдань та характеру діяльності кооперативи поділяються на такі типи: виробничі, обслуговуючі та споживчі. За напрямами діяльності кооперативи можуть бути сільськогосподарськими, житлово-будівельними, садово-городніми, гаражними, торговельно-закупівельними, транспортними, освітніми, туристичними, медичними тощо.
Статтею 8 Закону України «Про кооперацію» передбачено, що статут кооперативу є правовим документом, що регулює його діяльність.
Згідно із ст. 12 Закону України «Про кооперацію» основними правами члена кооперативу є, зокрема, участь в господарській діяльності кооперативу, а також в управлінні кооперативом, право голосу на його загальних зборах, право обирати і бути обраним в органи управління; користування послугами кооперативу; право вносити пропозиції щодо поліпшення роботи кооперативу, усунення недоліків у роботі його органів управління та посадових осіб; право звертатися до органів управління та органів контролю за діяльністю кооперативу, посадових осіб кооперативу із запитами, пов`язаними з членством у кооперативі, діяльністю кооперативу та його посадових осіб, одержувати письмові відповіді на свої запити.
Тобто, за змістом наведених норм, корпоративні права характеризуються тим, що особа, яка є учасником (засновником, акціонером, членом) юридичної особи має право на участь в управлінні господарською організацією, інші правомочності передбачені законом і статутами.
Відповідно, члени обслуговуючого кооперативу, незалежно від напряму його діяльності, є носіями корпоративних прав, а відносини між його членами (у тому числі учасником, який вибув) та кооперативом, які пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, є корпоративними.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, що СТ «Заліське» є юридичною особою, зареєстрованою 13 жовтня 1992 року; організаційно-правова форма - садівниче товариство; види діяльності - комплексне обслуговування об`єктів (основний). 
Таким чином, відповідач СТ «Заліське» є господарською організацією - юридичною особою, яка здійснює некомерційну господарську діяльність з моменту державної реєстрації на підставі закону та свого статуту.
Як зазначалося вище, у пункті 1 прохальної частини позовної заяви ОСОБА_1 заявлено вимогу про визнання загальних зборів членів СТ «Заліське» від 20 серпня 2016 року відповідно до протоколу № 2 такими, що не відбулися, та визнання рішення цих загальних зборах не прийнятими.
Із протоколу № 2 від 20 серпня 2016 року загальних зборів членів СТ «Заліське» слідує, що 20 серпня 2016 року проведені загальні збори членів СТ «Заліське», на яких були прийняті рішення, що відображені у протоколі № 2, та вирішувалися питання, а саме: 1) звіт ревізійної комісії; 2) звіт голови СТ «Заліське»; 3) звіт правління цього товариства за період із 09 липня по 20 серпня 2016 року; 4) обрання нового голови СТ «Заліське»; 5) доповідь ОСОБА_3 із приводу нескінчених судових спорів по озеру в межах СТ;                              6) звільнення та дообрання членів правління до потрібної кількості у 12 членів;                                7) обговорення змін та доповнень до статуту і його реєстрації до кінця грудня 2016 року;                      8) затвердження кошторису на 2016 рік; 9) затвердження кошторису на 2017 рік;                             10) обговорення радикальних заходів, направлених на припинення розкрадання електроенергії; 11) обговорення питань, які були поставлені членам СТ «Заліське» та членам правління за вказаний вище період із 09 липня по 20 серпня 2016 року; 12) розгляд питань членів товариства по заявах (наданих до загальних зборів); 13) інші питання.
Отже, аналіз змісту оскаржуваного рішення загальних зборів членів СТ «Заліське» вказує на те, що 20 серпня 2016 року на загальних зборах членів СТ «Заліське» прийняті рішення, що відображені у протоколі № 2, якими вирішувалися питання стосовно діяльності та управління СТ «Заліське». 
Позивачка ОСОБА_1 , обґрунтовуючи пункт 1 заявлених позовних вимог, вказувала, що вона є членом СТ «Заліське», на підтвердження чого подала до суду копію членської книжки садовода, виданої їй 10 серпня 1990 року, а відповідач СТ «Заліське» посилається на те, що позивач ОСОБА_1 є колишнім членом цього садівничого товариства. 
Таким чином, виходячи із заявлених позовних вимог у пункті 1 позовної заяви, та приймаючи до уваги характер питань, що розглядалися 20 серпня 2016 року на загальних зборах СТ «Заліське» й прийняті на них рішення, які фактично оскаржуються позивачкою ОСОБА_1 , а також з огляду на вказані вище норми чинного законодавства і правові висновки Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що заявлені позивачкою ОСОБА_1 вимоги у пункті 1 позовної заяви стосуються діяльності та управління СТ «Заліське», тобто вони є корпоративним, а тому відповідно до вимог п.3 ч.1 ст.20 ГПК України підлягають розгляду у цій частині господарським судом.
При цьому, суд першої інстанції не прийняв до уваги доводи ОСОБА_1 про те, що правовідносини між нею і СТ «Заліське» виникли не в межах статуту товариства, а на підставі земельного законодавства та є спором стосовно набуття прав на земельну ділянку і не є корпоративними, оскільки, виходячи зі змісту заявлених позовних вимог у пункті 1 прохальної частини позовної заяви та обґрунтування цієї вимоги, позивачка ОСОБА_1 фактично оскаржує рішення загальних зборів членів СТ «Заліське» від 20 серпня 2016 року, якими вирішувалися питання, пов`язані з діяльністю та управлінням СТ «Заліське». У той же час будь-яких відомостей про те, що на зазначених загальних зборах вирішувалося питання про земельну ділянку площею 0,06 га по АДРЕСА_2 , яку має бажання отримати у власність позивачка ОСОБА_1 , дане рішення не містить.
З цих же підстав апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що в цій справі правовідносини між нею та СТ «Заліське» виникли не в межах статуту, а на підставі земельного законодавства та є спором стосовно набуття прав на земельну ділянку, і тому не є корпоративними.
У пунктах 2, 3 позовної заяви ОСОБА_1 заявлено вимоги про встановлення відсутності компетенції Богданівської сільської ради, правонаступником  якої є Великодимерська селищна рада, на розпорядження земельною ділянкою в адміністративних межах Богданівської сільської ради в СТ «Заліське» площею 0,06 га по АДРЕСА_2 , та визнання незаконним і скасування рішення Богданівської сільської ради від 12 жовтня 2017 року № 717-20-VII «Про надання дозволу на розробку проекту із землеустрою щодо відведення земель загального користування (під дорогами, проїздами, будівлями і спорудами загального користування) у власність для ведення колективного садівництва на території                 СТ «Заліське» в межах Богданівської сільської ради».
Згідно зі ст.1 КАС України цей Кодекс визначає юрисдикцію та повноваження адміністративних судів, встановлює порядок здійснення судочинства в адміністративних судах.
Відповідно до п.п. 1,2 ч.1 ст.4 КАС України справа адміністративної юрисдикції - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи. 
За змістом п.7 ч.1 ст.4 КАС України суб`єкт владних повноважень - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.
Відповідно до ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
У п.1 ч.2 ст.19 КАС України встановлено, що на публічно-правові спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності поширюється юрисдикція адміністративних судів.
Верховний Суд у постанові від 07 грудня 2022 року у справі № 383/1263/21 дійшов висновку, що, враховуючи норми ЗК України, які регулюють процес набуття громадянами права власності на земельні ділянки із земель державної чи комунальної власності, та те, що набуття особами права власності на земельну ділянку відбувається поетапно - починаючи з отримання дозволу на розробку проєкту землеустрою, який оформлюється відповідним рішенням органу місцевого самоврядування або органу державної влади, погодження та затвердження такого проєкту землеустрою та завершується рішенням про передачу земельної ділянки у власність, то правовідносини, пов`язані з прийняттям та реалізацією такого рішення, не підпадають під визначення приватноправових, оскільки не породжують особистих майнових прав та зобов`язань осіб. При прийнятті рішення про надання дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орган місцевого самоврядування виконує дозвільну функцію, що притаманна органу державної влади у публічно-правових відносинах. Спір, як щодо рішення про надання дозволу на розробку проєкту землеустрою, так і щодо оскарження дій суб`єкта владних повноважень про надання чи відмову в наданні такого дозволу, є публічно-правовим.
Так зі змісту пунктів 2, 3 прохальної частини позовної заяви ОСОБА_1 вбачається, що нею фактично оскаржуються дії та рішення суб`єкта владних повноважень, наділеного владними управлінськими функціями, тому дослідженню та з`ясуванню у цій частині вимог підлягають виключно владні, управлінські рішення і дії суб`єкта владних повноважень, який наділений владними управлінськими функціями, приймати рішення. Тому заявлені позивачкою вимоги у цій частині мають розглядатися судом за правилами адміністративного судочинства.
Водночас з матеріалів справи вбачається, що на час пред`явлення позову ОСОБА_1 не набула права на земельну ділянку. 
Судом першої інстанції правильно враховано, що оскарження позивачкою рішення № 717-20-VII від 12 жовтня 2017 року Богданівської сільської ради «Про надання дозволу на розробку проекту із землеустрою щодо відведення земель загального користування (під дорогами, проїздами, будівлями і спорудами загального користування) у власність для ведення колективного садівництва на території СТ «Заліське» в межах Богданівської сільської ради», з яким не погоджується позивачка, саме по собі не породжує виникнення у ОСОБА_1 права власності чи права користування спірною земельною ділянкою. 
Надання дозволу на розробку проекту із землеустрою щодо відведення земель загального користування є лише одним із етапів набуття такого права в майбутньому. Тобто, майнові права позивачка у спірних правовідносинах не можуть бути порушені.
Отже, виходячи з наведеного, враховуючи норми законодавства, чинного на час виникнення правовідносин, правові висновки, викладені Верховним Судом у подібних справах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що зі змісту пунктів 2, 3 прохальної частини позовної заяви ОСОБА_1 вбачається, що нею фактично оскаржуються дії та рішення суб`єкта владних повноважень, наділеного владними управлінськими функціями, тому дослідженню та з`ясуванню у цій частині вимог підлягають виключно владні, управлінські рішення і дії суб`єкта владних повноважень, який наділений владними управлінськими функціями, приймати рішення, тому заявлені позивачкою вимоги у цій частині мають розглядатися судом за правилами адміністративного судочинства.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність правових та фактичних підстав для закриття провадження у справі в повному обсязі на підставі п.1 ч.1 ст. 255 ЦПК України, оскільки дана цивільна справа не підлягає  розгляду судом у порядку цивільного судочинства.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 зводяться до переоцінки фактів, яким судом надана належна правова оцінка, на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином ухвала Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 листопада 2024 року в частині закриття провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України, постановлена з додержанням норм матеріального і процесуального права, не може бути скасована з підстав, викладених в апеляційній сказі ОСОБА_1 та підлягає залишенню без змін. 
Разом з тим, апеляційний суд не погоджується із ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 листопада 2024 року в частині роз`яснення ОСОБА_1 права звернутися протягом десяти днів з дня отримання копії ухвали до Броварського міськрайонного суду Київської області із заявою про направлення справи у частині відповідних вимог до суду господарської чи адміністративної юрисдикції, з таких підстав.
Відповідно до ч.1 ст.256 ЦПК України, якщо провадження у справі закривається з підстави, визначеної пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи. Суд апеляційної або касаційної інстанції повинен також роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі.
Отже системний аналіз ч.1 ст.256 та п.1 ч.1 ст. 255 ЦПК України вказує на те, що у випадку закриття провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст. 255 ЦПК України виключно суд апеляційної або касаційної інстанції наділений повноваженнями роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.
Натомість суд першої інстанції такими повноваженнями не наділений, ні положеннями ч.1. ст.256, п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України, ні будь-якими іншими нормами процесуального права. 
Посилання суду на правові висновки Великої Палата Верховного Суду у постанові від 29 вересня 2020 року у справі № 368/561/19, колегія суддів вважає помилковим, оскільки у справі № 368/561/19 саме Велика Палата Верховного Суду, керуючись ч. 1 ст. 256 ЦПК України, роз`яснила позивачці її право протягом десяти днів з дня отримання цієї постанови звернутися до суду, який закрив провадження у справі, із заявою про її направлення до відповідного суду адміністративної юрисдикції (п.52 постанови).
Отже у справі № 368/561/19 таке роз`яснення позивачці зроблене саме судом касаційної, а не судом першої інстанції. 
Тому правові висновки Великої Палата Верховного Суду у постанові від 29 вересня 2020 року у справі № 368/561/19 хоч і є релевантними, однак стосуються різних процесуальних ситуацій в контексті виключних інстанційних повноважень суду першої інстанції загалом та Великої Палата Верховного Суду, зокрема. 
Суд першої інстанції, у порушення вимог ст.264 ЦПК України, наведеного вище не врахував, внаслідок чого дійшов помилкового висновку, про наявність у нього процесуальних підстав для роз`яснення позивачці право звернутися протягом десяти днів з дня отримання копії ухвали до Броварського міськрайонного суду Київської області із заявою про направлення справи у частині відповідних вимог до суду господарської чи адміністративної юрисдикції.
З огляду на викладене, апеляційний суд відхиляє доводи ОСОБА_1 у відзиві на апеляційну скаргу СТ «Заліське» про те, що Броварський міськрайонний суд Київської області правомірно застосував у цій справі висновки Великої Палата Верховного Суду у постанові від 29 вересня 2020 року у справі № 368/561/19.
Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції в частині роз`яснення ОСОБА_1 права звернутися протягом десяти днів з дня отримання копії ухвали до Броварського міськрайонного суду Київської області із заявою про направлення справи у частині відповідних вимог до суду господарської чи адміністративної юрисдикції не відповідає вимогам ст.263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначене вище порушення призвели до неправильного вирішення питання, що в силу ст.376 ЦПК України є підставою для її скасування в цій частині з наведених вище підстав.
Тому апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а апеляційну скаргу СТ «Заліське» - задовольнити.
Керуючись ст.ст.374, 375, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,  
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Апеляційну скаргу садівничого товариства «Заліське» задовольнити.
Ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 листопада 2024 року в частині роз`яснення ОСОБА_1 право звернутися протягом десяти днів з дня отримання копії ухвали до Броварського міськрайонного суду Київської області із заявою про направлення справи у частині відповідних вимог до суду господарської чи адміністративної юрисдикції - скасувати.
В іншій частині ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 листопада 2024 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складений 02 квітня 2025 року.
 
Головуючий

Судді: