УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
17 квітня 2025 року
м. Київ
 
справа № 613/714/16
провадження № 51-1366ск25
 
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                       ОСОБА_1 , 
суддів                                   ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
 
розглянувши касаційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на ухвали Богодухівського районного суду Харківської області від 30 жовтня 2024 року та Харківського апеляційного суд від 13 січня 2025 року,
 
встановив:
 
Ухвалою Богодухівського районного суду Харківської області від 30 жовтня 2024 року задоволено клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката  ОСОБА_7 і обвинуваченого ОСОБА_8 та частково задоволено клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 .
 
Кримінальне провадження стосовно ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 в частині обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі - КК), закрито на підставі п. 4-1 ч. 1 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), у зв`язку з втратою чинності законом, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння.
 
У задоволенні клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 в частині закриття кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 304 КК, відмовлено та продовжено розгляд провадження за обвинуваченням останнього у вчиненні цього правопорушення.
 
Не погоджуючись із рішенням місцевого суду захисник обвинуваченого ОСОБА_4 - адвокат ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій просив у повному обсязі скасувати ухвалу суду першої інстанції та призначити новий розгляд у цьому суді. При цьому свої вимоги мотивував тим, що місцевий суд закриваючи кримінальне провадження за ч. 3 ст. 185 КК необґрунтовано відмовив у задоволенні його клопотання про закриття кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 304 КК, оскільки у його діях відсутній склад цього кримінального правопорушення.
 
Харківський апеляційний суд переглянув рішення суду першої інстанції за вказаною вище скаргою й ухвалою від 13 січня 2025 року залишив апеляційну скаргу захисника без задоволення. 
 
Не погоджуючись із прийнятими рішеннями судів попередніх інстанцій захисник ОСОБА_5 подав касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення цих судів та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, прийняті у справі судові рішення, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити на таких підставах.
 
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
 
Як убачається зі змісту касаційної скарги на розгляд апеляційного суду були поставлені питання оскарження закриття кримінального провадження за ч. 3 ст. 185 КК і відмови в задоволенні клопотання про закриття провадження за ч. 1 ст. 304 КК.
 
Колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновками апеляційного суду про те, що кримінальне провадження за ч. 3 ст. 185 КК було закрито обґрунтовано, оскільки вартість викраденого ОСОБА_4 , ОСОБА_6 та ОСОБА_8 майна за кожним окремо епізодом не перевищує двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, тобто є меншою за розміром, з якого відповідно до Закону № 3886-IX та положень Податкового кодексу України настає кримінальна відповідальність.
 
Також є обґрунтованим висновок суду апеляційної інстанції про те, що ухвала місцевого суду в частині відмови у закритті кримінального провадження за ч. 1 ст. 304 КК не може бути предметом апеляційного розгляду на цьому етапі, оскільки розгляд кримінального провадження за цим обвинуваченням продовжується місцевим судом та, відповідно, остаточне рішення не прийняте.
 
Так, апеляційний суд правильно послався на вимоги ст. 392 КПК, якою передбачено судові рішення, які можуть бути оскаржені в апеляційному порядку та ч. 11 ст. 284 КПК, якою передбачено можливість апеляційного оскарження ухвали суду про закриття кримінального провадження й відсутня можливість такого оскарження відмови у закритті кримінального провадження.
 
Тож, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що таке рішення місцевого суду не підлягає оскарженню відповідно до ч. 4 ст. 399 КПК. 
 
За таких обставин, оскільки захисник оскаржував ухвалу місцевого суду у повному обсязі як щодо закриття провадження за ч. 3 ст. 185 КК так і відмови у задоволенні клопотання про закриття за ч. 1 ст. 304 КК стосовно ОСОБА_9 , апеляційний суд обґрунтовано відмовив у задоволенні апеляційної скарги захисника.
 
Крім цього суд апеляційної інстанції у своєму рішенні доречно роз`яснив, що у разі незгоди з остаточним судовим рішенням за результатами розгляду кримінального провадження № 12016220220000224 від 18 березня 2016 року, в частині обвинувачення ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 304 КК в суді першої інстанції, ОСОБА_9 та його захисник не позбавлені процесуальної можливості включити свої заперечення проти ухвали Богодухівського районного суду Харківської області від 30 жовтня 2024 року до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене ч. 1 ст. 392 КПК.
 
Стосовно оскарження захисником в касаційному порядку ухвали місцевого суду про відмову у закритті провадження за ч. 1 ст. 304 КК.
 
Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 129 Конституції України однією із основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Право на суд, одним із аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним, воно може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги.
 
Наявність визначених у законі вимог щодо звернення до суду вищого рівня в разі незгоди із судовим рішенням не є тотожним обмеженню в доступі до правосуддя, а отже, не означає обмеження у праві на справедливий судовий розгляд.
 
Судові рішення, які можуть бути оскаржені в касаційному порядку, зазначено в частинах 1 і 2 статті 424 КПК. Це стосується вироків та ухвал про застосування або відмову у застосуванні примусових заходів медичного чи виховного характеру суду першої інстанції після їх перегляду в апеляційному порядку, судових рішень суду апеляційної інстанції, постановлених щодо зазначених судових рішень суду першої інстанції, а також ухвал суду першої інстанції після їх перегляду в апеляційному порядку та ухвал суду апеляційної інстанції, якщо вони перешкоджають подальшому кримінальному провадженню, крім випадків, передбачених КПК. 
 
Зважаючи на те, що по суті обвинувачення ОСОБА_9 за ч. 1 ст. 304 КК судами першої та апеляційної інстанцій рішення не прийняте, тож ухвала місцевого суду від 30 жовтня 2024 року в цій частині не може бути предметом касаційного розгляду, оскільки така не перешкоджає подальшому кримінальному провадженню, отже не підлягає оскарженню в касаційному порядку.
 
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що підстав для задоволення касаційної скарги з мотивів, наведених у ній, немає, а тому відповідно до ч. 2 ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника слід відмовити.
 
Керуючись ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
 
постановив:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника обвинуваченого   ОСОБА_4 адвоката ?   ОСОБА_5 на ухвали Богодухівського районного суду Харківської області від 30 жовтня 2024 року та Харківського апеляційного суд від 13 січня 2025 року у кримінальному провадженні щодо  ОСОБА_4 .
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:

ОСОБА_1                                     ОСОБА_2                                 ОСОБА_3