Номер провадження: 22-ц/813/2929/25 
Справа № 522/11871/21
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Комлева О. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.03.2025 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого-судді Комлевої О.С.,
суддів: Вадовської Л.М., Сегеди С.М.,
з участю секретаря Чеботар А.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Бриленко Костянтина Борисовича, представника ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 вересня 2024 року, постановленого під головуванням судді Домусчі Л.В., повний текст рішення складений 07 жовтня 2024 року, у цивільній справі за позовом Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа: Одеська міська рада про скасування рішень державного реєстратора про державну реєстрацію прав власності, -
в с т а н о в и в:
У червні 2021 року Департамент комунальної власності Одеської міської ради звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Одеська міська рада про скасування рішень державного реєстратора про державну реєстрацію прав власності, в якому просив:
- скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень з відкриттям розділу, індексний номер 27054599 від 14.12.2015 року, прийняте державним реєстратором Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області Мидляр Є.В. про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно-нежитлове приміщення № 1 загальною площею 269,4 кв.м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 ( АДРЕСА_2 ), реєстраційний номер об`єкта нерухомості: 804385151101 за ОСОБА_2;
- скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень з відкриттям розділу, індексний номер 27054401 від 14.12.2015 року, прийняте державним реєстратором Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області Мидляр Є.В. про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно-нежитлове приміщення № 2 загальною площею 39,7 кв.м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 ( АДРЕСА_2 ), реєстраційний номер об`єкта нерухомості: 804350951101 за 
ОСОБА_2 обґрунтування свого позову позивач зазначив, що нежитлове приміщення 2-го поверху площею 320,2 кв.м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_3 є об`єктом комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що підтверджується свідоцтвом про право власності, що видане 10.03.2005 року виконавчим комітетом Одеської міської ради. Право власності на вказаний вище об`єкт комунальної власності територіальної громади м. Одеси належним чином зареєстровано у Державному реєстрі прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному державному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна за реєстраційним номером 154917265101. Право власності на вказане нежиле приміщення на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 червня 2008 року набуло ТОВ «Еден Плюс Лімітед», яке 29 листопада 2011 року за договором купівлі-продажу відчужило це майно ОСОБА_3 ТОВ «Еден Плюс Лімітед» набуло спірне майно у власність неправомірно і не мало права ним розпоряджатися, оскільки вказане рішення суду скасоване ухвалою апеляційного суду Одеської області від 25 січня 2012 року з закриттям провадження у справі. Прокуратурою міста Одеси виявлений факт незаконного вибуття із власності Одеської міської ради нежилого приміщення 2-го поверху площею 320,2 кв.м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_3 . Згідно постанови Одеського апеляційного суду від 09.07.2019 року по справі № 1522/17000/12, яке залишено без змін Постановою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01.07.2020 року, було витребувано у ОСОБА_4 на користь позивача нежиле приміщення 2-го поверху площею 320,2 кв.м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_3 . Крім того 18.07.2012 року в рамках справи № 1522/17000/12 було накладено арешт на нежитлове приміщення 2-го поверху площею 320,2 кв.м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_3 . Однак 25.11.2015 року розпорядженням Приморської районної адміністрації Одеської міської ради № 817 про затвердження технічного висновку про технічний стан конструкцій і можливість поділу нежитлових приміщень другого поверху на два самостійних нежитлових приміщень за адресою: АДРЕСА_3 було затверджено технічний висновок про технічний стан конструкцій і можливість поділу нежитлових приміщень. Тобто відповідачкою було поділено нежитлове приміщення 2-го поверху загальною площею 320,2 кв.м. на два окремих нежитлових приміщення загальною площею 269,4 кв.м. та 39,7 кв.м. та 02.12.2015 року зареєстровано за собою право власності на них. Таким чином під час арешту відповідачка поділила нежитлове приміщення та зареєструвала за собою право власності на два окремих об`єкта. Так, спірне нежитлове приміщення вибуло з володіння законного власника Одеської міської ради поза його волею.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 19 вересня 2024 року позов Департаменту комунальної власності Одеської міської ради задоволений.
Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень з відкриттям розділу, індексний номер 27054599 від 14.12.2015 року, прийняте державним реєстратором Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області Мидляр Є.В. про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно-нежитлове приміщення № 1 загальною площею 269,4 кв.м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 ( АДРЕСА_2 ), реєстраційний номер об`єкта нерухомості: 804385151101 за ОСОБА_2
Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень з відкриттям розділу, індексний номер 27054401 від 14.12.2015 року, прийняте державним реєстратором Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області Мидляр Є.В. про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно-нежитлове приміщення № 2 загальною площею 39,7 кв.м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 ( АДРЕСА_2 ), реєстраційний номер об`єкта нерухомості: 804350951101 за ОСОБА_2
Вирішено питання про судові витрати.
Не погодившись з рішенням суду, адвокат Бриленко К.Б., представник ОСОБА_4 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позову в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтування своєї апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що право власності ОСОБА_4 припинено у зв`язку з відмовою в задоволені її вимог про визнання права власності, оскільки на момент заявлення в суді вимоги про визнання права власності, останнє було зареєстровано на підставі договору купівлі-продажу.
Апелянт вважає, що суд першої інстанції застосував до оскаржуваних рішень державного реєстратора законодавство, якого не існувало на момент їх прийняття.
Суд помилково не застосував строків позовної давності та визначення позову, як негаторного та не взяв до уваги, що позов не є негаторним в силу ст. 391 ЦК України.
Суд не взяв до уваги, що позивачем при зверненні до суду обрано неналежний спосіб захисту права, який не є ефективним, оскільки належним способом захисту права власності є витребування об`єктів нерухомості, які перебувають у власності відповідачки.
Відзиву на апеляційну скаргу до суду надано не було.
Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду судового рішення.
В судове засідання, призначене на 25 березня 2025 року представники Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, Одеської міської ради не з`явилися, були сповіщені належним чином (а.с. 98, 99 т. 3).
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників, які не з`явилися в судове засідання.
Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, явка яких не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення адвоката Бриленко К.Б., представника ОСОБА_4 , перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно  до ст. 375ЦПК України,  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що нежитлове приміщення 2-го поверху площею 320,2 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_3 було об`єктом комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що підтверджується копією свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1 , що видане 02.03.2007 року виконавчим комітетом Одеської міської ради (а.с. 13 т. 1).
З судових рішень по справі № 2-5519/08 судом встановлені наступні факти:
У квітні 2008 року ТОВ «Еден Плюс Лімітед» звернулося до відповідачів, ОСОБА_5 , представництва по управлінню комунальної власності Одеської міської ради, Одеської міської ради з позовом про визнання незаконною відмову від виконання умов договору про сумісну діяльність, зобов`язання внести зміни до договору про сумісну діяльність, визнання права власності на нерухоме майно.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 11.06.2008 року позовні вимоги ТОВ «Еден Плюс Лімітед» задоволено, визнано за ТОВ «Еден Плюс Лімітед» право власності на нежиле приміщення 2-го поверху, площею 320,2 кв.м., розташоване за адресою: АДРЕСА_2 .
15.08.2008 року на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11.06.2008 року право власності на нежиле приміщення 2-го поверху площею 320,2 кв.м., розташоване за адресою: АДРЕСА_3 ) було зареєстровано за ТОВ «Еден Плюс Лімітед».
Будучи власником нежилого приміщення, ТОВ «Еден Плюс Лімітед» на підставі договору купівлі-продажу від 29.11.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фроловою Р.В., здійснило відчуження нежилого приміщення за адресою: АДРЕСА_2 ( АДРЕСА_1 ), загальною площею 320,2 кв.м. За наслідками вказаного правочину право власності на спірне нерухоме майно - нежиле приміщення за адресою: АДРЕСА_2 ( АДРЕСА_1 ), загальною площею 320,2 кв.м. перейшло до ОСОБА_2 (а.с. 42 т. 1).
Право власності ОСОБА_2 було зареєстроване 01.12.2011 року, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно за № 32284835 (а.с. 44 т. 1).
Постановою апеляційного суду Одеської області від 25.01.2012 року задоволено апеляційну скаргу прокурора м. Одеси, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11.06.2008 року скасовано, провадження по справі за позовом ТОВ «Еден Плюс Лімітед» до представництва по управлінню комунальної власності Одеської міської ради, Одеської міської ради про визнання права власності закрито.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.04.2013 року ухвала апеляційного суду Одеської області від 25.01.2012 року скасована, матеріали справи передані на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
За результатами розгляду справи апеляційний суд Одеської області ухвалою від 18 червня 2013 року апеляційну скаргу прокурора м. Одеси відхилив, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11.06.2008 року по справі за позовом ТОВ «Еден Плюс Лімітед» до ОСОБА_5 , представництва по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради, Одеської міської ради про визнання права власності залишив без змін.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18.09.2013 року касаційну скаргу заступника прокурора Одеської області на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11.06.2008 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 18 червня 2013 року задоволено частково, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 червня 2008 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 18 червня 2013 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 09.04.2014 року у задоволенні позову ТОВ «Еден Плюс Лімітед» відмовлено, позов третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_4 задоволений: визнано за ОСОБА_6 право власності на нежиле приміщення 2-го поверху, площею 320,2 кв.м., розташоване за адресою: АДРЕСА_2 ( АДРЕСА_1 ).
Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 22.01.2015 року рішення районного суду залишено без змін.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15.07.2015 року ухвала апеляційного суду Одеської області від 22.01.2015 року скасована, справа передана на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Рішенням апеляційного суду Одеської області від 04.11.2015 року апеляційні скарги Одеської міської ради, Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, прокуратури м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради та Департаменту комунальної власності Одеської міської ради задоволені. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 квітня 2014 року в частині задоволення позову третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_4 до ТОВ «Еден Плюс Лімітед», Одеської міської ради про визнання права власності - скасовано та в цій частині ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено. В решті рішення - залишено без змін.
З судових рішень по справі № 1522/17000/12 встановлені наступні обставини:
У липні 2012 року заступник прокурора міста Одеси в інтересах Одеської міської ради звернувся до суду з позовом ОСОБА_4 , треті особи: Департамент комунальної власності Одеської міської ради, ТОВ «Еден Плюс Лімітед», в якому просив витребувати нежиле приміщення 2-го поверху площею 320,2 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_3 , з незаконного володіння ОСОБА_4 на користь територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради.
Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 15 січня 2013 року вказаний позов задоволено. Витребувано від ОСОБА_4 нежиле приміщення 2-го поверху, площею 320,2 кв.м., та загальною вартістю 1 809 000 грн., розташоване за адресою: АДРЕСА_2 ( АДРЕСА_1 ), на користь територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради.
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 18.07.2012 року накладено арешт на нежитлове приміщення 2-го поверху площею 320,2 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_3 . Даний факт підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 49771627 від 14.12.2015 року (а.с. 124-127 т. 1).
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 06 грудня 2017 року по справі № 1522/17000/12 у задоволенні позову відмовлено.
Постановою апеляційного суду Одеської області від 29 березня 2018 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 грудня 2017 року скасовано, позов задоволено.
Витребувано нежиле приміщення 2-го поверху площею 320,2 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_3 , з незаконного володіння ОСОБА_4 на користь територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Постановою Верховного Суду від 16 січня 2019 року постанову апеляційного суду Одеської області від 29 березня 2018 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постановою Одеського апеляційного суду від 09 липня 2019 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 грудня 2017 року скасовано. Позовні вимоги заступника прокурора міста Одеси в інтересах Одеської міської ради задоволено, витребувано нежиле приміщення другого поверху площею 320,2 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_3 , з незаконного володіння ОСОБА_4 на користь територіальної громади міста в особі Одеської міської ради (а.с. 15-16 т. 1).
Постановою Верховного Суду від 01.07.2020 року касаційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення. Постанову Одеського апеляційного суду від 09 липня 2019 року залишено без змін (а.с. 17-21 т. 1).
Також судом встановлено, що право власності на вказаний вище об`єкт комунальної власності зареєстровано з 03.03.2021 року за реєстраційним номером 1549172651101 за територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради на підставі постанови Одеського апеляційного суду від 09 липня 2019 року та рішення Верховного Суду від 01.07.2020 року по справі № 1522/17000/12, про що свідчить інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 395517433 від 18.09.2024 року.
Таким чином судом встановлено, що з 04.11.2015 року право власності ОСОБА_4 на нежиле приміщення 2-го поверху, площею 320,2 кв.м., розташоване за адресою: АДРЕСА_2 ( АДРЕСА_1 ) було скасовано (справа № 2-5519/08).
Крім того, щодо цього ж приміщення з 2012 року в Приморському районному суді м. Одеси перебувала на розгляді справа № 1522/17000/12 до відповідачки про витребування спірного майна та ухвалою суду від 18.07.2012 року було накладено арешт на спірне приміщення, що підтверджується відомостями з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна згідно Інформації з на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 49771627 від 14.12.2015 року (а.с. 126 т. 1), що знаходиться в матеріалах реєстраційної справи нежитлового приміщення № 1 та № 2 (а.с. 172 ,181 т. 1).
Між тим, 25.11.2015 року розпорядженням Приморської районної адміністрації Одеської міської ради № 817 «Про затвердження технічного висновку про технічний стан конструкцій і можливість поділу нежитлових приміщень другого поверху на два самостійних нежитлових приміщень за адресою: АДРЕСА_3 » (а.с. 150 т. 1) було затверджено технічний висновок про технічний стан конструкцій і можливість поділу нежитлових приміщень другого поверху загальною площею 320,20 кв.м. на два самостійних об`єкта нерухомого майна-нежитлові приміщення № 1 площею 269,4 кв.м. та нежитлові приміщення № 2 площею 39,7 кв.м. за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 29-60 т. 1). Рекомендовано ОСОБА_3 оформити в установленому порядку, документи на зазначений об`єкт нерухомості, згідно п. 1 розпорядження (а.с. 28 т. 1).
З копій реєстраційних справ щодо спірних об`єктів нерухомості вбачається що право власності було зареєстровано на підставі заяви ОСОБА_4 , копії розпорядження ПРА ОМР № 817 від 25.11.2015 року, копії договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 29.11.2011р. технічного паспорту від 30.11.2015 року.
Право власності на нежитлові приміщення № 1 площею 269,4 кв.м. за адресою: АДРЕСА_3 зареєстровано з 02.12.2015 року за реєстраційним номером 804385151101 за ОСОБА_6 на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 27054599 від 14.12.2015 року (а.с. 61 т. 1), про що свідчить інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 395517909 від 18.09.2024 року.
Право власності на нежитлові приміщення № 2 площею 39,7 кв.м. за адресою: АДРЕСА_3 зареєстровано з 02.12.2015 року за реєстраційним номером 804385151101 за ОСОБА_6 на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 27054401 від 14.12.2015 року (а.с. 62 т. 1), про що свідчить інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 395518206 від 18.09.2024 року.
При цьому, арешт не було знято, що підтверджується відомостями з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна згідно Інформації з на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 49771627 від 14.12.2015 року (а.с. 124-127 т. 1).
Згідно рішень державного реєстратора прав на нерухоме майно Мидляр Є.В. проведено державну реєстрацію права власності на вказані нежитлові приміщення № 1 та № 2 з відкриттям розділу у Державному реєстрі речових прав та реєстраційної справи, проте без закриття відповідного розділу Державного реєстру прав та реєстраційної справи.
Задовольняючи позов Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, суд першої інстанції виходив із його обґрунтованості. 
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, з наступних підстав.
За змістом положень ст.ст. 316, 317, 392 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Здійснення власником свого права власності передусім полягає в безперешкодному, вільному та на власний розсуд використанні всього комплексу правомочностей власника, визначених законом, - володіння, користування, розпорядження майном.
Зазначені правовідносини регулюються ЦК України та Законом «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав за результатами розгляду заяви про державну реєстрацію та на підставі документів, необхідних для вчинення відповідних дій та зобов`язаний пересвідчитись у відсутності підстав для відмови у реєстрації.
Однією з підстав для відмови у державній реєстрації прав є наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно (пункт 6 частини першої статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).
Обтяження - заборона розпоряджатися та/або користуватися нерухомим майном, встановлена законом, актами уповноважених на це органів державної влади, їх посадових осіб або така, що виникла на підставі договору.
Поділ нерухомого майна - це процедура, яка надає можливість розділити відповідне майно на кілька об`єктів нерухомого майна.
Згідно ч. 1 ст. 21 Закону станом на 02.12.2015 року у разі поділу об`єкта нерухомого майна або виділу частки з об`єкта нерухомого майна відповідний розділ Державного реєстру прав та реєстраційна справа закриваються, реєстраційний номер цього об`єкта скасовується. Водночас для кожного з новостворених об`єктів нерухомого майна відкривається новий розділ Державного реєстру прав і нова реєстраційна справа, кожному з таких об`єктів присвоюється новий реєстраційний номер.
Для державної реєстрації права власності на нерухоме майно, утворене у результаті поділу, подається документ, що посвідчує право власності на нерухоме майно до його поділу, крім випадків, коли право власності на таке майно вже зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) або коли такий документ відсутній у зв`язку із втратою, пошкодженням чи псуванням. У останньому випадку державна реєстрація права власності на нерухоме майно, утворене у результаті поділу, проводиться виключно за умови встановлення державним реєстратором наявності зареєстрованих речових прав на підставі таких документів:
- у Реєстрі прав власності на нерухоме майно, або на паперових носіях інформації (в реєстрових книгах, реєстраційних справах, ведення яких здійснювали підприємства бюро технічної інвентаризації).
Водночас, документ, що підтверджує можливість поділу нерухомого майна, для проведення державної реєстрації права власності не вимагається, оскільки такий документ подається нотаріусу для посвідчення відповідного договору (підпункт 6.8 пункту 6 глави 1 розділу II Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5).
При цьому, закінчений будівництвом об`єкт може бути утворений у результаті поділу:
- без проведення реконструкції;
- у результаті реконструкції.
Якщо ж закінчений будівництвом об`єкт був утворений у результаті поділу внаслідок реконструкції, то під час державної реєстрації права власності додатково застосовуються положення пунктів 77-81 Порядку № 1127.
У разі державної реєстрації права власності на об`єкти, що утворилися в результаті поділу, у Державному реєстрі прав:
- закривається розділ, який був відкритий на цей будинок;
- на кожний новостворений об`єкт нерухомого майна відкривається новий розділ та формується нова реєстраційна справа, а також присвоюється новий реєстраційний номер кожному з таких об`єктів.
Таким чином державний реєстратор порушив вимоги Закону та протиправно зареєстрував право власності на 2 об`єкти в результаті поділу первісного об`єкту, відносно якого зареєстровано обтяження та присвоївши їм нові реєстраційні номери без закриття реєстраційного номеру справи та відповідного розділу за попереднім об`єктом (загальною площею 320,2 кв.м.).
Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються.
Державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним із юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності немає. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права.
Належними способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є саме скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав.
Щодо застосування строків позовної давності, судом вірно зазначено, що позовні вимоги відносяться до негаторного позову (вимога власника, який володіє річчю, про усунення перешкод у здійсненні користування і розпорядження нею), а тому такий позов не підпадає під дію позовної давності.
На підставі вищевикладеного, суд встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, оцінивши докази у справі, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному їх дослідженні, прийшов до обґрунтованого висновку про скасування рішення про державну реєстрацію, прийняте державним про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно-нежитлове приміщення № 1 загальною площею 269,4 кв.м., скасування рішення про державну реєстрацію, прийняте державним реєстратором про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно-нежитлове приміщення № 2 загальною площею 39,7 кв.м., які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ( АДРЕСА_2 ), за ОСОБА_7 .
Висновки суду відповідають вимогам закону, на які посилався суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.
З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.
При цьому, суд першої інстанції  при застосуванні  норм права до вказаних правовідносин вірно  врахував висновки щодо застосування  норм матеріального права, викладених у постановах Верховного Суду.
Доводи апеляційної скарги адвоката Бриленко К.Б., представника ОСОБА_4 про те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що право власності ОСОБА_4 припинено у зв`язку з відмовою в задоволені її вимог про визнання права власності, оскільки на момент зая влення в суді вимоги про визнання права власності, останнє було зареєстровано на підставі договору купівлі-продажу, колегія суддів залишає без задоволення, оскільки прийняті державним реєстратором рішення про державну реєстрацію вказаних нежитлових приміщень підлягають скасуванню, з урахуванням того, що право власності, яке на підставі договору купівлі-продажу було придбано  ОСОБА_4  на нежиле приміщення 2-го поверху, площею 320,2 кв.м., розташоване за адресою:  АДРЕСА_2  ( АДРЕСА_1 ) було скасовано, як незаконне, та яке в подальшому було поділено на два самостійних нежитлових приміщень.
Доводи про те, що суд помилково не застосував строків позовної давності та визначення позову, як негаторного та не взяв до уваги, що позов не є негаторним в силу ст. 391 ЦК України, колегія суддів відхиляє, з наступних підстав.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).
Колегія суддів вважає, що вказаний позов про скасування рішень державного реєстратора про державну реєстрацію прав власності є негаторним, так як фактично у справі заявлено вимоги володіючого власника - негаторний позов, а тому такий позов може бути пред`явлено упродовж всього часу тривання правопорушення.
Доводи про те, що суд не взяв до уваги, що позивачем при зверненні до суду обрано неналежний спосіб захисту права, який не є ефективним, оскільки належним способом захисту права власності є витребування об`єктів нерухомості, які перебувають у власності відповідачки, колегія суддів вважає необґрунтованими, з огляду на те, що скасування рішень державного реєстратора про державну реєстрацію за ОСОБА_6 права власності на нежитлові приміщення відновить становище, яке існувало до прийняття державним реєстратором оспорюваних рішень, що відповідає способу захисту, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України, за яким Департамент комунальної власності Одеської міської ради звернувся до суду, тобто пред`явлена позивачем вимога про скасування рішень державного реєстратора про державну реєстрацію прав на нерухоме майно є ефективним способом захисту порушених прав позивача.
Доводи про те, що суд першої інстанції застосував до оскаржуваних рішень державного реєстратора законодавство, якого не існувало на момент їх прийняття, колегія суддів відхиляє оскільки суд правильно застосував до вказаних правовідносин норми матеріального права, у редакції, чинній на момент звернення до суду з позовом, так як право власності позивача було порушено та підлягає поновленню.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявлених вимог, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального та процесуального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.
Також колегія суддів вважає, що вказані доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, ці доводи були предметом перевірки суду першої інстанції, який дав їм повну, всебічну та об`єктивну оцінку у своєму рішенні, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).
Крім того, зазначені доводи не вказують на порушення судом норм матеріального та процесуального права та на незаконність судового рішення, і не є визначальними при ухваленні рішення.
Інші доводи апеляційної скарги також не є суттєвими, та такими, що не підлягають задоволенню.
Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.
За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).
Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.
За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянуті судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.
Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.
Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу адвоката Бриленко Костянтина Борисовича, представника ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 вересня 2024 року- залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складений 31 березня 2025 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Л.М. Вадовська

______________________________________ С.М. Сегеда