ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2025 року
м. Хмельницький

Справа № 673/923/23
Провадження № 22-ц/820/448/25

Хмельницький апеляційний суд у складі
 
колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
Талалай О. І. (суддя-доповідач), Корніюк А. П., П`єнти І. В.,
секретар судового засідання Заворотна А. В., 
з участю: позивача ОСОБА_1 , 
представника позивача ОСОБА_2 , 
відповідачки ОСОБА_3 ,
представника відповідачки ОСОБА_4 

розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відео конференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деражнянського районного суду Хмельницької області від 14 листопада 2024 року (суддя Дворнін О. С., повне судове рішення складено 27 грудня 2024 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на 1/2 частину майна. 

Заслухавши доповідача, пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, суд

у с т а н о в и в :
У серпні 2023 року ОСОБА_1 , звертаючись до суду із вказаним позовом, зазначав, що з 12 вересня 2014 року по 20 грудня 2022 року проживав однією сім`єю з ОСОБА_3 без реєстрації шлюбу. Протягом зазначеного періоду були пов`язані спільним побутом, спільно накопичували грошові кошти, мали взаємні права та обов`язки. Від спільного проживання мають доньку ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 . За час спільного проживання за спільні кошти придбали житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 (на час набуття майна Деражнянського району) Хмельницької області, земельну ділянку площею 0,25 га кадастровий номер 6821589800:01:004:0215, земельну ділянку площею 0,0362 га кадастровий номер 6821589800:01:004:0214, земельну ділянку площею 0,0982 кадастровий номер 6821589800:01:005:0022. Право власності на нерухоме майно 22 травня 2020 року зареєстровано за відповідачкою. Від імені продавця вказаного майна ОСОБА_6 згідно з довіреністю діяв саме він і підписував договори купівлі-продажу. Нерухоме майно належить їм на праві спільної сумісної власності. Після припинення спільного проживання ОСОБА_3 заперечує проти його проживання у будинку, не визнає за ним право власності на частку у спільному майні. 
Тому позивач просив: встановити факт спільного проживання з відповідачкою однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у період часу з 12 вересня 2014 року по 20 грудня 2022 року включно; визнати об`єктом права їх спільної сумісної власності житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1713465768215), земельну ділянку площею 0,25 га кадастровий номер 6821589800:01:004:0215 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1713591768215), земельну ділянку площею 0,0362 га кадастровий номер 6821589800:01:004:0214 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1713647068215), земельну ділянку площею 0,0982 кадастровий номер 6821589800:01:005:0022 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1713700568215); визнати за ним право власності на 1/2 частину вказаного нерухомого майна.
Рішенням Деражнянського районного суду Хмельницької області від 14 листопада 2024 року в позові відмовлено.
ОСОБА_1 , не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, в апеляційній скарзі просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову. Посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, невідповідність висновків суду обставинам справи. Суд першої інстанції не взяв до уваги наявність у них з ОСОБА_3 спільної дитини, виховання ним двох дітей відповідачки, покази свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які в судовому засіданні підтвердили їх спільне проживання однією сім`єю, придбання будинку за спільні кошти для проживання сім`ї. Вважає, що суд першої інстанції безпідставно надав перевагу показам свідків зі сторони відповідачки. Також суд не врахував надані ним докази на підтвердження наявності спільного бюджету та спільних витрат, а саме надсилання коштів із Польщі, де він тривалий час працював, на рахунок ОСОБА_3 в банку. Вказані кошти були постійним і основним джерелом існування відповідачки та дітей. Кредитні договори він укладав в інтересах сім`ї та з метою забезпечення сім`ї всім необхідним, а погашення кредитної заборгованості довіряв ОСОБА_3 як своїй дружині. В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що ОСОБА_3 працювала та отримувала дохід, крім соціальної допомоги на дітей, що свідчить про неможливість придбання нею майна самостійно. 
У відзиві відповідачка просить залишити апеляційну скаргу без задоволення. Вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим. Лише показами свідків за відсутності інших доказів не може бути підтверджений факт спільного проживання чоловіка та жінки однією сім`єю. Інших належних письмових доказів на підтвердження вимог позивач не надав. 
У засіданні апеляційного суду позивач і його представник апеляційну скаргу підтримали. Відповідачка і її представник апеляційну скаргу не визнали.
Апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.
Відповідно до пунктів 3 і 4 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Відмову в позові суд першої інстанції мотивував недоведеністю позовних вимог.
Колегія суддів з таким висновком суду не погоджується з таких підстав.
Відповідно до частин 2 і 4 статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
Про утворення особами сім`ї може свідчити не тільки укладення між ними шлюбу, кровне споріднення, усиновлення, а й інші обставини, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Про те, що законодавець визнає можливість створення сім`ї чоловіком і жінкою, які не перебувають у шлюбі, свідчать положення статті 74 СК України.
За змістом статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. 
Таке ж положення містить стаття 368 ЦК України.
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.
Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина 1 статті 69 СК України).
На підставі частини 1 статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема, докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин, притаманних подружжю.
Вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити такі факти: спільне проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року № 554/8023/15-ц).
Апеляційний суд вважає доведеним факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з вересня 2014 року по грудень 2022 року.
Відповідачка визнала факт спільного проживання із ОСОБА_1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з вересня 2014 року до 2018 року. Сторони проживали в будинку матері позивача по АДРЕСА_2 . Від спільного проживання у них ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася донька ОСОБА_5 . Хоча ОСОБА_1 не записаний батьком дитини, відповідачка не заперечує те, що він є біологічним батьком дитини.
Факт проживання сторін однією сім`єю з 2018 року, придбання будинку та проведення ремонту в ньому підтвердили в суді першої інстанції свідки ОСОБА_8 ,  ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , які пояснили, що ОСОБА_1 і ОСОБА_3 разом з трьома дітьми переїхали у придбаний будинок у с. Яськівці. Позивач постійно їздив на заробітки в Польщу та утримував сім`ю. Його мати допомагала доглядати дітей. 
На долучених до позову фотокартках, датованих 02 вересня 2019 року, 29 та 31 грудня 2019 року зображені позивач, відповідачка та дитина (т. 1 а. с. 29- 31).
У заяві на видачу кредиту № 1003238861 від 28.10.2021 ОСОБА_1 у графі «Контактна особа» зазначив « ОСОБА_12 дружина» (т. 1, а. с. 60). 
Чеками АТ КБ «Приватбанк», датованими за період з 30 вересня 2021 року по 28 листопада 2022 року, підтверджено оплату ОСОБА_1 послуг з інтернету та електропостачання за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а. с. 32-40). 
Відповідно до платіжних інструкцій АТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_1 здійснив перекази коштів на рахунок ОСОБА_3 26 квітня 2022 року на суму 19000 грн; 10 березня 2022 року - 200 грн; 15 лютого 2022 року - 1500 грн; 01 лютого 2022 року - 2500 грн; 10 грудня 2021 року - 2000 грн; 03 грудня 2021 року - 3500 грн; 12 квітня 2022 року - 1000 грн; 01 лютого 2022 року - 1000 грн; 24 лютого 2022 року - 700 грн; 01 грудня 2021 року - 6000 грн; 28 листопада 2021 року - 4000 грн; 29 жовтня 2021 року - 3000 грн; 26 вересня 2021 року - 28500 грн; 14 серпня 2021 року - 2700 грн; 28 червня 2021 року - 6300 грн; 26 липня 2021 року - 6000 грн; 27 квітня 2022 року - 3000 грн; 07 листопада 2021 року - 2000 грн; 28 серпня 2021 року - 4000 грн; 26 серпня 2021 року - 750 грн; 03 березня 2022 року - 7500 грн; 12 листопада 2021 року - 1010 грн; 26 березня 2022 року - 12000 грн; 03 вересня 2021 року - 1350 грн (т. 1 а. с. 122-135).
Апеляційний суд не приймає до уваги показання свідка ОСОБА_7 (кума відповідачки), що сторони не жили однією сім`єю, ОСОБА_3 сама купила будинок, оскільки вони спростовуються іншими доказами у справі. Джерело походження коштів у відповідачки на придбання будинку свідок пояснити не змогла.
Згідно з договором купівлі-продажу від 22 травня 2020 року серії НОІ № 240463 ОСОБА_6 , від імені якого на підставі довіреності від 13 грудня 2018 року діяв ОСОБА_1 , відчужив ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,25 га кадастровий номер 6821589800:01:004:0215 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1713591768215) і житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1713465768215) (т. 1 а. с. 21-22).
За договором купівлі-продажу від 22 травня 2020 року серії НОІ № 240465 ОСОБА_6 , від імені якого на підставі довіреності від 13 грудня 2018 року діяв ОСОБА_1 , відчужив ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,0362 га кадастровий номер 6821589800:01:004:0214 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1713647068215) (т. 1 а. с. 23-24).
Відповідно до договору купівлі-продажу від 22 травня 2020 року серії НОІ № 240467 ОСОБА_6 , від імені якого на підставі довіреності від 13 грудня 2018 року діяв ОСОБА_1 , відчужив ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,0982 кадастровий номер 6821589800:01:005:0022 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1713700568215) (т. 1 а. с. 25-26).
Право власності на нерухоме майно зареєстровано у встановленому законом порядку.
З пояснень сторін установлено, що фактично кошти за придбані об`єкти нерухомого майна були сплачені продавцю у грудні 2018 року, а ОСОБА_6 видав ОСОБА_1 довіреність від 13 грудня 2018 року на право розпорядження нерухомим майном, оскільки не вистачало коштів на оформлення майна. На підставі довіреності позивач уклав з ОСОБА_3 договори купівлі-продажу будинку і земельних ділянок 22 травня 2020 року. 
ОСОБА_3 не змогла аргументовано пояснити суду чому довіреність видавалася ОСОБА_1 у грудні 2018 року, якщо з її слів вони уже не проживали однією сім`єю і кошти на придбання майна належали їй особисто та чому у такому випадку позивач оформив договори купівлі-продажу з нею у 2020 році.
Відповідачка не надала належних, допустимих і достатніх доказів на підтвердження обставин придбання спірного майна нею за особисті кошти чи кошти надані їй братом, іншим чоловіком. 
З урахуванням наведеного вище колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про доведеність факту проживання ОСОБА_1  та ОСОБА_3  однією сім`єю без реєстрації шлюбу як чоловіка та жінки з вересня 2014 року по грудень 2022 року, оскільки впродовж указаного періоду вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет, взаємні права та обов`язки, тобто між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.
Установивши вказані обставини і вважаючи їх доведеними, суд вважає, що в задоволенні вимог про встановлення факту спільного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу як чоловіка та жінки необхідно відмовити, оскільки такі вимоги не здатні забезпечити захист прав позивача, вони не є  ефективним способом захисту прав у справах про поділ спільного майна. 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 січня 2024 року в справі № 523/14489/15-ц дійшла висновку, що особа, яка вважає себе власником майна (або його частини), може здійснити захист свого цивільного права, обґрунтувавши в позові підставу позовних вимог про поділ майна тим, що воно набуте за час спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю. Позовні вимоги про поділ майна, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності є ефективним способом захисту прав, здатним справедливо та без занадто обтяжливих для сторін судових процедур вирішити цивільну справу. Заявлення у таких справах позовного провадження окремої вимоги про встановлення факту спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу не здатне забезпечити захист прав власника.
У справах позовного провадження факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як і інші юридичні факти, належить до предмета доказування і підлягає встановленню при ухваленні судового рішення, якщо цей факт пов`язаний з будь-якими заявленими позовними вимогами. Суд зобов`язаний встановити наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК).
В позові про встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу необхідно відмовити. Обґрунтування позиції суду щодо підтвердження чи спростування факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у справах позовного провадження має бути наведено у мотивувальній частині рішення. У ній, зокрема, мають бути зазначені фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.
В резолютивній частині рішення у справах позовного провадження суд має зробити висновок про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог. Вимоги про встановлення юридичного факту не є вимогами, які забезпечують ефективний захист прав у справах про поділ майна подружжя, а лише підставою для вирішення такої справи.
ОСОБА_1 заявив також вимогу про визнання об`єктом права спільної сумісної власності житлового будинку і земельних ділянок. Обраний спосіб захисту є неефективним, а тому у задоволенні цієї вимоги також потрібно відмовити.
Такий висновок сформулювала Велика Палата Верховного Суду в постанові від 23 січня 2024 року в справі № 523/14489/15-ц.
Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (пункт 1 частини 2 статті 16 ЦК України).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року в справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16 (пункт 38), від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15-ц, від 4 червня 2019 року в справі № 916/3156/17 (пункт 72), від 16 червня 2020 року в справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 13 жовтня 2020 року в справі № 369/10789/14-ц (пункт 7.37), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 42), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 11 січня 2022 року у справі № 904/1448/20 (пункт 5.31), від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 (пункт 9.21).
При розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна.
Метою заявленого позивачем позову є поділ спільного сумісного майна, набутого за час спільного проживання однією сім`єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу.
Установивши, що житловий будинок і земельні ділянки сторони набули під час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а відповідачка не спростувала презумпцію спільної сумісної власності на це майно, апеляційний суд вважає, що на це майно поширюється режим спільної сумісної власності, а відповідно підлягають задоволенню вимоги про визнання за позивачем права власності на частину спірного майна.
З огляду на викладене апеляційна скарга щодо незаконності відмови в позові про поділ майна є обґрунтованою. Аргументи, зазначені у відзиві, на увагу не заслуговують. 
Рішення суду першої інстанції необхідно скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в позові про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та задоволення позову про визнання за позивачем права власності на  частину спірного майна з наведених вище підстав.
На підставі частини 1 статті 141 ЦПК України документально підтверджені витрати ОСОБА_1 по оплаті судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги пропорційно розміру задоволених позовних вимог підлягають стягненню з ОСОБА_3 у сумі 6293,98 грн.

Керуючись статтями 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Деражнянського районного суду Хмельницької області від 14 листопада 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов задовольнити частково.
Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину нерухомого майна: житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_1 (на час набуття права власності Деражнянський район), Хмельницька область; земельної ділянки кадастровий номер 6821589800:01:004:0215 площею 0,2500 га, яка розташована по АДРЕСА_1 (на час набуття права власності Деражнянський район), Хмельницька область; земельної ділянки кадастровий номер 6821589800:01:004:0214 для ведення особистого селянського господарства площею 0,0362 га, яка розташована по АДРЕСА_1 (на час набуття права власності Деражнянський район), Хмельницька область; земельної ділянки кадастровий номер 6821589800:01:004:0022 для ведення особистого селянського господарства площею 0,0982 га, яка розташована на території Яськовецької сільської ради Хмельницького району (на час набуття права власності Деражнянського району) Хмельницької області. 
В позові  ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю відмовити.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 6293,98 грн (шість тисяч двісті дев`яносто три грн 98 коп.). 
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 01 квітня 2025 року.

Суддя-доповідач         О. І. Талалай

Судді                 А. П. Корніюк

                І. В. П`єнта