ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 травня 2025 року
м. Хмельницький

Справа № 679/920/24
Провадження № 22-ц/820/924/25

Хмельницький апеляційний суд
 
в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
Гринчука Р.С., Костенка А.М., Спірідонової Т.В.,
секретар судового засідання Кошельник В.М., 
з участю представників сторін,

розглянув у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі філії «Відокремлений підрозділ «Хмельницька атомна електрична станція» на рішення Нетішинського міського суду Хмельницької області від 03 лютого 2025 року, суддя Стасюк Р.М., у справі за позовом Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі філії «Відокремлений підрозділ «Хмельницька атомна електрична станція» до ОСОБА_1 про знесення самочинно побудованого нерухомого майна,

встановив:

У травні 2024 року АТ «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі відокремленого підрозділу «Хмельницька атомна електрична станція» звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 про зобов`язання останнього здійснити знесення об`єктів самочинного будівництва, а саме, будівлі виробничого корпусу загальною площею 323,2 кв.м. (незавершене будівництво) та будівлі гаражного боксу, загальною площею 728 кв.м. (незавершене будівництво), які розташовані на земельній ділянці, кадастровий номер 6810500000:03:003:0099, які знаходяться у м. Нетішин Хмельницької області та перебувають у постійному користуванні АТ «НАЕК «Енергоатом».
Позовна заява мотивована тим, що з 1978 року земельна ділянка площею 56,8 га, кадастровий номер 6810500000:03:003:0099, перебуває у постійному користуванні ДП «НАЕК «Енергоатом», цільове призначення якої розміщення, будівництво, експлуатація та обслуговування будівель і споруд об`єктів енергогенеруючих підприємств, установ організацій.
Зазначена земельна ділянка знаходиться в межах санітарно-захисної зони, яка визначена рішенням сьомої сесії Нетішинської міської ради шостого скликання №7/139 від 25.02.2011 року «Про затвердження розмірів та меж санітарно-захисної зони в місці розташування ядерних установок Хмельницької АЕС».
Однак, на земельній ділянці розташована будівля (база) промислового типу, яка не належить позивачу, не використовується ним у господарській діяльності та не задіяна у виробничому процесі.
25.11.1993 року рішенням виконавчого комітету Нетішинської міської ради народних депутатів Хмельницької області №129 було надано МП «АРС» у постійне користування земельну ділянку для будівництва виробничої бази, яка розташована в районі відділу обладнання Хмельницької АЕС, площею 0,5 га, а також видано державний акт на право постійного користування землею серії І-ХМ №000466 від 09.06.2000 року.
Постановою Нетішинського міського суду Хмельницької області від 25.09.2013 року в справі №2-а/679/158/2013, яка набрала законної сили 20.11.2013 року, було визнано протиправною та скасовано п. 2.5 вищезазначеного рішення виконавчого комітету Нетішинської міської ради народних депутатів Хмельницької області від 25.11.1993 року №129 та державний акт на право постійного користування землею серії І-ХМ №000466 від 09.06.2000 року.
Таким чином, МП «АРС» не був ані власником, ані користувачем земельної ділянки, призначеної для будівництва виробничої бази, яка розташована в районі відділу обладнання Хмельницької АЕС площею 0,5 га, на момент побудови спірної споруди.
13.09.2013 року між Славутською ОДПІ в особі Нетішинського відділення від імені якої діє ДП «Сервісний центр Міністерства доходів і зборів України у Хмельницькій області» та ОСОБА_1 було укладено договір №6533 відчуження майна, що перебуває в податковій заставі.
Пунктом 2 договору №6533 від 13.09.2013 року визначено, що предметом даного договору є вказана в договорі (лот №2) виробнича база у складі будівлі виробничого корпусу загальною площею 323,2 кв.м. (незавершена будівництвом) та будівля гаражного боксу, загальною площею 728,0 кв.м. (незавершена будівництвом).
Тобто, виробнича база у складі будівлі виробничого корпусу, загальною площею 323,2 кв.м. та будівля гаражного боксу, загальною площею 728,0 кв.м., є незавершеним будівництвом, та не є об`єктом нерухомого майна.
ОСОБА_1 використовує будівлю (базу) у власних цілях на території земельної ділянки позивача, чим створює для позивача перешкоди у реалізації права повноцінного користування земельною ділянкою.
МП «АРС», як попереднім власником незавершеного будівництва, та ОСОБА_1 , як новим власником, не було здійснено державної реєстрації права власності на будівлю виробничого корпусу, загальною площею 323,2 кв.м. (незавершена будівництвом) та будівлю гаражного боксу, загальною площею 728,0 кв.м. (незавершена будівництвом), у порядку, визначеному чинним законодавством України.
Рішенням Нетішинського міського суду Хмельницької області від 03.02.2025 року в задоволенні позову відмовлено.
Відмовляючи в задоволенні позову суд зазначив, що ОСОБА_1 правомірно набув у власність об`єкти нерухомості, які розташовані на земельній ділянці, яка перебуває на праві постійного користування позивача, тому у відповідності до вимог ст. 120 ЗК України, він отримав право на користування земельною ділянкою, необхідною для обслуговування відповідних об`єктів нерухомості. Зобов`язання відповідача, який є добросовісним набувачем спірних об`єктів нерухомого майна, знести ці об`єкти нерухомого майна, призведе до непропорційного втручання в його право на мирне володіння майном.
В апеляційній скарзі АТ «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі філії «Відокремлений підрозділ «Хмельницька атомна електрична станція» просило рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.
На обґрунтування скарги апелянт зазначив, що судом безпідставно не враховано висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.07.2022 року та вказав, що спірні будівлі не є об`єктами нерухомого майна, оскільки попередній власник, МП «АРС», не мав жодних речових прав на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщуються, відтак новий власник, ОСОБА_1 , таких прав, відповідно, також не міг набути, у зв`язку з чим спірні будівлі є самочинним будівництвом, які розміщуються на земельній ділянці позивача та підлягають знесенню.
В суді представник позивача підтримала доводи апеляційної скарги. 
Представник відповідача в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечив, підтримав рішення суду першої інстанції. 
Заслухавши пояснення представників сторін, врахувавши зміст позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про необхідність залишення без задоволення апеляційної скарги виходячи з наступного.
Згідно з частиною 1 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Відповідно до частини 1 статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Судом встановлено, що у 1978 році виконавчим комітетом Славутської районної ради народних депутатів було видано державний акт Хмельницькій АЕС на безстрокове та безоплатне користування земельною ділянкою площею 66,35 га в межах згідно з планом землекористування, що підтверджується державним актом на право користування землею серії Б №041600 (а.с. 14-16).
Згідно з державним актом на право користування землею серії Б №041600, земля надана для Хмельницької АЕС для будівництва об`єктів підготовчого періоду.
На підставі державного акту серії ЯЯ №334553 від 12.12.2008 року ДП «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» є постійним користувачем земельної ділянки площею 56,8 га, цільовим призначенням якої є обслуговування земельної ділянки №40 «Будівельний двір». Вказаний державний акт видано на підставі рішення 34 сесії Нетішинської міської ради 5 скликання №32 від 30.09.2008 року (а.с. 20-21).
Як вбачається зі змісту витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №366071769 від 16.02.2024 року, вказана земельна ділянка, правокористувачем якої є АТ «НАЕК «Енергоатом», має кадастровий номер 6810500000:03:003:0099 та належить до державної форми власності, а її цільовим призначенням є розміщення, будівництво, експлуатація та обслуговування будівель і споруд об`єктів енергогенеруючих підприємств, установ організацій (а.с. 26).
Рішеннями Нетішинської міської ради Хмельницької області №7/139 від 25.02.2011 року, Ізяславської районної ради Хмельницької області №18 від 29.10.2009 року та Славутської районної ради Хмельницької області №4 від 21.10.2009 року, було затверджено розмір та межі санітарно-захисної зони, в місці розташування ядерних установок Хмельницької АЕС радіусом 2,7 км (а.с. 22, 23, 24).
Згідно з протоколом №1 про проведення аукціону на товарній біржі «Подільська» від 13.09.2013 року ОСОБА_1 був визнаний переможцем аукціону щодо придбання лота №2, а саме, виробничої бази у складі будівлі виробничого корпусу, загальною площею 323,2 кв.м. (незавершена будівництвом) та будівлі гаражного боксу, загальною площею 728,0 кв.м. (незавершена будівництвом), кран козловий КС5-А-00-00-00, які раніше належали МП «АРС» (а.с. 37).
13.09.2013 року між Славутською ОДПІ в особі Нетішинського відділення від імені якої діє ДП «Сервісний центр Міністерства доходів і зборів України у Хмельницькій області» та ОСОБА_1 було укладено договір №6533 відчуження майна, яке перебуває в податковій заставі, що знаходиться за адресою: Хмельницька обл., м. Нетішин, «Будівельний двір ХАЕС».
Пунктом 2 договору №6533 від 13.09.2013 року визначено, що предметом даного договору є вказана в договорі (лот №2) виробнича база у складі будівлі виробничого корпусу загальною площею 323,2 кв.м. (незавершена будівництвом) та будівля гаражного боксу, загальною площею 728,0 кв.м. (незавершена будівництвом).
Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Частиною 1 статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з частиною 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Аналіз наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, в тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.
Частинами 2, 3 статті 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.
Самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду (стаття 212 ЗК України).
Відповідно до частин 1, 2 статті 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно.
Згідно з частиною 1 статті 76 ЗК України землями енергетичної системи визнаються землі, надані під електрогенеруючі об`єкти (атомні, теплові, гідроелектростанції, електростанції з використанням енергії вітру і сонця та інших джерел), під об`єкти транспортування електроенергії до користувача, крім визначених законом випадків розміщення таких об`єктів на землях іншого цільового призначення.
У державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. До земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі атомної енергетики та космічної системи (частина 1, пункт «а» частини 4 статті 84 ЗК України).
Закон України «Про землі енергетики та правовий режим спеціальних зон енергетичних об`єктів» визначає правові та організаційні засади надання і використання земельних ділянок для розміщення об`єктів енергетики, встановлення та дотримання правового режиму земель спеціальних зон об`єктів енергетики з метою забезпечення безперебійного функціонування цих об`єктів, раціонального використання земель, а також безпечної життєдіяльності та захисту населення і господарських об`єктів від впливу можливих аварій.
Відповідно до частини 1 статті 18 Закону України «Про землі енергетики та правовий режим спеціальних зон енергетичних об`єктів» для забезпечення надійної експлуатації та охорони енергогенеруючих об`єктів і об`єктів передачі електричної та теплової енергії, а також безпеки населення і охорони навколишнього природного середовища встановлюються спеціальні зони об`єктів енергетики, зокрема санітарно-захисні зони атомних електростанцій.
Санітарно-захисні зони атомних електростанцій встановлюються навколо їх території для забезпечення захисту населення та навколишнього середовища від можливого перевищення ліміту дози іонізуючого опромінення (частина 1 статті 19 Закону України «Про землі енергетики та правовий режим спеціальних зон енергетичних об`єктів»).
Статтею 32 Закону України «Про землі енергетики та правовий режим спеціальних зон енергетичних об`єктів» встановлено обмеження на використання земель у спеціальних зонах об`єктів енергетики, зокрема вказано, що у межах санітарно-захисних зон атомних електростанцій забороняється розміщення житлових будинків, громадських будівель, дитячих лікувально-оздоровчих закладів, об`єктів господарсько-питного водопостачання, промислових і підсобних (допоміжних) споруд, що не належать до атомних електростанцій.
Згідно з частиною 5 статті 45 Закону України «Про використання ядерної енергії та радіаційну безпеку» у санітарно-захисній зоні забороняється розміщення жилих будинків та громадських споруд, дитячих та лікувально-оздоровчих установ, а також промислових підприємств, об`єктів громадського харчування, допоміжних та інших споруд, не пов`язаних з діяльністю ядерної установки або об`єкта, призначеного для поводження з радіоактивними відходами.
Статтею 15 Закону України «Про товарну біржу» встановлено, що біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених нижче умов: а) якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; б) якщо її учасниками є члени біржі; в) якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі.
Згідно зі статтею 377 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, тобто на час набуття ОСОБА_1 права власності на спірне нерухоме майно, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (крім багатоквартирних будинків).
Право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом (стаття 378 ЦК України).
Згідно з частинами 1, 2 статті 120 ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, тобто на час набуття ОСОБА_1 права власності на спірне нерухоме майно, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.
Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (стаття 125 ЗК України).
Статтею 141 ЗК України передбачено, що підставами припинення права користування земельною ділянкою є: а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; в) припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; д) систематична несплата земельного податку або орендної плати; е) набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; є) використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини; ж) передача приватному партнеру, концесіонеру нерухомого майна, розміщеного на земельній ділянці, що перебуває в користуванні державного або комунального підприємства та є об`єктом державно-приватного партнерства або об`єктом концесії.
Аналіз статті 120 ЗК України та статті 378 ЦК України дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачив за певних обставин можливість припинення права власності на землю у випадку набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи. Отже, законодавець допускає припинення права власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти за попереднім власником (постанова Верховного Суду від 25.12.2024 року у справі №679/715/22).
Відповідно до статті 376 ЦК України знесення самочинного об`єкта нерухомості є крайнім заходом впливу на забудовника і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи з метою усунення порушень щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності та коли неможлива перебудова об`єкта нерухомості чи особа відмовляється від здійснення такої перебудови.
Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості мають органи державної влади, органи місцевого самоврядування та інспекції державного архітектурно-будівельного контролю. У разі порушення прав інших осіб право на звернення до суду мають такі особи за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК України), а також власник (користувач) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина 4 статті 376 та стаття 391 ЦК України) (постанова Верховного Суду від 27.11.2024 року у справі №947/38994/20). 
Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (зокрема, рішення у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.02.1986 року, «Щокін проти України» від 14.10.2010 року, «Сєрков проти України» від 07.07.2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23.11.2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22.01.2009 року, «Трегубенко проти України» від 02.11.2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014 року) напрацьовано 3 критерії, які необхідно оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: 1) чи є втручання законним; 2) чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; 3) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.
ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.
Критерій «законності» означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.
Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.
Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання.
«Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». Одним із елементів дотримання принципу «пропорційності» при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації.
ЄСПЛ рекомендував оцінювати дії не тільки органів держави-відповідача, але і самого скаржника, оскільки певні випадки порушень, на які особа посилається як на підставу для застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції, можуть бути пов`язані з протиправною поведінкою самого набувача майна.
У сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Прийняття рішення про передачу у приватну власність фізичній особі земельної ділянки, що належать іншій фізичній особі, може призвести до позбавлення особи, яка першою набула право власності на земельну ділянку, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися об`єктом власності, позбавляє особу загалом правомочностей власника землі, а отже, є втручанням у право на мирне володіння майном.
Як вбачається з матеріалів справи, чинні на час проведення аукціону на товарній біржі «Подільська» від 13.09.2013 року та укладення договору №6533 відчуження майна, що перебуває у податковій заставі від 13.09.2013 року редакції статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України передбачали автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі або споруди.
Позивач, стверджуючи про самочинне будівництво будівель, належних ОСОБА_1 з огляду на відсутність у попереднього власника відповідного права землекористування, правову підставу набуття спірних будівель ОСОБА_1 не оспорює, таким чином вважаючи його законним власником цих будівель.
В той же час, оскільки ОСОБА_1 правомірно набув у власність об`єкти нерухомості, які розташовані на земельній ділянці, яка перебуває на праві постійного користування у ДП «НАЕК «Енергоатом» в особі ВП «Хмельницька АЕС», тому згідно з положеннями статті 120 ЗК України, він набув право на користування земельною ділянкою, необхідною для обслуговування відповідних об`єктів нерухомості.
Скасування державного акта І-ХМ №000466 від 09.06.2000 року на право постійного користування земельною ділянкою площею 0,5 га, що розташована в межах відділу обладнання Хмельницької АЕС, виданого МП «АРС» для будівництва виробничої бази, майно якого було придбано відповідачем на прилюдних торгах, на законність ухваленого судового рішення не впливає, оскільки правомірність набуття відповідачем нерухомого майна, яке розташоване на цій ділянці, стороною позивача не оспорюється. 
Зобов`язання ОСОБА_1 , який є добросовісним набувачем спірних об`єктів нерухомого майна, знести ці об`єкти, призведе до непропорційного втручання в його право на мирне володіння майном та, відповідно, порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції.
Такий висновок узгоджується з постановою Верховного Суду від 25.12.2024 року у справі №679/715/22, який був зроблений за аналогічних обставин справи, підстав для відступу від якого, з огляду на відсутність нових обставин у справі, не вбачається.
Посилання позивача в апеляційній скарзі на правові висновки, зроблені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.07.2022 року у справі №910/5201/19 колегія суддів до уваги не приймає, оскільки у вказаній справі Велика Палата Верховного Суду висловила позицію щодо законності надання органом місцевого самоврядування права користування земельної ділянки для обслуговування належного відповідачу майна, а не щодо правових підстав для знесення такого майна.
Висновки Великої Палати Верховного Суду у вищезгаданій постанові не суперечать правовим висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду від 25.12.2024 року у справі №679/715/22 щодо переходу права власності на земельну ділянку, на якій розміщені будівлі чи споруди, до їх нового власника.
Суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та визначився з правовими нормами, які регулюють спірні правовідносини, внаслідок чого доводи апеляційної скарги слід визнати необґрунтованими.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі філії «Відокремлений підрозділ «Хмельницька атомна електрична станція» залишити без задоволення.
Рішення Нетішинського міського суду Хмельницької області від 03 лютого 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 05 травня 2025 року.

Судді:                                                                Р.С. Гринчук

                                                                       А.М. Костенко

                                                                       Т.В. Спірідонова