УХВАЛА
 
12 травня 2025 року
м. Київ
справа № 466/370/23
провадження № 61-5884ск25 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В., 
розглянувши касаційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Львівського апеляційного суду від 14 квітня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного реєстратора Уличненської сільської ради Дрогобицького району Львівської області Кочуми Олесі Сергіївни, Публічного акціонерного товариства «Ірокс», третя особа - Шевченківська районна адміністрація Львівської міської ради про скасування рішення державного реєстратора та скасування державної реєстрації права власності,
ВСТАНОВИВ:
У січні 2023 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до державного реєстратора Уличненської сільської ради Дрогобицького району Львівської області Кочуми О. С., ПАТ «Ірокс», третя особа Шевченківська районна адміністрація Львівської міської ради про скасування рішення державного реєстратора та скасування державної реєстрації права власності.
Шевченківський районний суд м. Львова рішенням від 23 листопада 2023 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 27 травня 2004 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовив.
Додатковим рішенням від 08 грудня 2023 року Шевченківський районний суд м. Львова стягнув з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Ірокс» 28 000 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Не погодившись з додатковим рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 23 листопада 2023 року, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку.
Ухвалою від 14 квітня 2025 року Львівський апеляційний суд відмовив у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 23 листопада 2023 року.
Відмовляючи у відкритті апеляційного провадження, апеляційний суд керувався тим, що ОСОБА_1 пропустила преклюзивний річний строк на апеляційне оскарження судового рішення.
У травні 2025 року ОСОБА_1 подала касаційну скаргу на ухвалу Львівського апеляційного суду від 14 квітня 2025 року.
Скаргу мотивувала тим, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для відмови у відкритті апеляційного провадження, оскільки ОСОБА_1 не була повідомлена належним чином про ухвалення додаткового рішення, в зв`язку з чим була позбавлена можливості оскаржити його в апеляційному порядку.
Відповідно до частини першої статті 394 ЦПК України одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).
Вивчивши касаційну скаргу, оскаржуване судове рішення, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для відмови у відкритті касаційного провадження з огляду на такі підстави.
Спірне правове питання стосується права позивача на подання апеляційної скарги на додаткове рішення поза межами однорічного строку, та відмови у відкритті апеляційного провадження внаслідок пропуску цього строку.
Частина перша статті 55 Конституції України містить загальну норму, яка означає право кожного звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші обмеження прав та свобод. Зазначена норма зобов`язує суди приймати заяви до розгляду навіть у випадку відсутності в законі спеціального положення про судовий захист.
Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права (частина четверта статті 10 ЦПК України).
Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції кожна особа має право на справедливий та публічний розгляд своєї справи в розумний термін незалежним і неупередженим судом, який визначений законом, що вирішить будь-які цивільні суперечки або встановить обґрунтованість будь-яких кримінальних обвинувачень, які проти неї висунуті.
Право на справедливий судовий розгляд, що гарантується пунктом 1 статті 6, має здійснюватися відповідно до норм закону, що передбачають наявність у сторін судового розгляду ефективного судового захисту з метою захисту їх цивільних прав («Белеш та інші проти Чеської Республіки», § 49).
Кожен має право на судовий розгляд справи, що стосується його «цивільних прав та обов`язків». Таким чином, у пункті 1 статті 6 Конвенції представлено «право на суд» разом із правом на доступ до суду, тобто правом звертатися до суду з цивільними скаргами, що складають єдине ціле («Голдер проти Сполученого Королівства», § 36).
«Право на суд» та право на доступ до суду не є абсолютними. Права можуть бути обмежені, але лише таким способом та до такої міри, що не порушують зміст цих прав («Де Жуфр де ла Прадель проти Франції», § 28, і «Станєв проти Болгарії», § 229).
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.
Відповідно до частини другої статті 352 ЦПК України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції окремо від рішення суду лише у випадках, передбачених статтею 353 цього Кодексу. Оскарження ухвал суду, які не передбачені статтею 353 цього Кодексу, окремо від рішення суду не допускається.
Згідно з частиною першою статті 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Згідно з пунктом 2 частини другої статті 354 ЦПК України учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.
Відповідно до приписів частини другої статті 358 ЦПК України незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного судового рішення, крім випадків:
1)    подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки;
2)    пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.
Стаття 17 ЦПК України містить норму, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Для реалізації права на подання апеляційної скарги визначальним є не стільки участь заявника у всіх засіданнях суду, скільки отримання ним повного судового рішення, адже без ознайомлення з повним судовим рішенням неможливо зрозуміти мотиви суду, з яких він виходив, ухвалюючи рішення, а отже, неможливо сформулювати підстави апеляційної скарги.
Разом з тим слід відмітити, що позивач (заявник, третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору) із великим ступенем зацікавленості повинен проявляти інтерес про хід розгляду судом ініційованої ним справи або відповідного судового провадження. У разі відсутності обставин непереборної сили ігнорування позивачем (заявником) протягом тривалого періоду часу провадження, відкритого за його позовною заявою (заявою, скаргою), свідчить про недобросовісну поведінку та порушення основоположних засад цивільного процесу.
ЄСПЛ сформував практику, відповідно до якої національними судами пріоритетність має надаватися дотриманню встановлених процесуальним законом строків звернення до суду, також строків апеляційного та касаційного оскарження судових рішень, а поновлення пропущеного строку допускається лише у виняткових випадках, коли мають місце не формальні та суб`єктивні, а об`єктивні та непереборні причини їх пропуску.
Такий підхід є складовою частиною принципу правової визначеності у площині запобігання перегляду остаточних судових рішень за відсутності вагомих для цього підстав.
Зокрема, ЄСПЛ у справах «Світлана Науменко проти України» від 09 листопада 2004 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «Праведна проти росії» від 18 листопада 2004 року, «Желтяков проти України» від 09 червня 2011 року зазначає, що у випадках перегляду судових рішень як у порядку нагляду, так і у зв`язку з нововиявленими обставинами національним судам необхідно забезпечувати дотримання учасниками справи встановлених строків та не допускати того, щоб за допомогою таких процесуальних механізмів, як продовження строку на оскарження, було порушено принцип правової визначеності.
У рішенні від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» ЄСПЛ вказав на те, що поновлення   строку   на   оскарження   перебуває  в  межах дискреційних   повноважень   національних   судів,   однак    такі повноваження  не  є необмеженими.  Від судів вимагається вказувати підстави.  Однією  із  таких   підстав   може   бути,   наприклад, неповідомлення  сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі.  Проте  навіть  тоді   можливість   поновлення   не   буде необмеженою,  оскільки  сторони  в  розумні  інтервали  часу мають вживати заходів,  щоб дізнатись  про  стан  відомого  їм  судового провадження (див.,  mutatis mutandis,  рішення у справі "Олександр Шевченко проти України"  (Aleksandr  Shevchenko v. Ukraine), заява № 8371/02, п. 27, рішення від 26 квітня 2007 року, та «Трух  проти  України»  (Trukh v. Ukraine)  (ухвала), заява N 50966/99,  від 14 жовтня 2003 року). У кожній справі національні суди мають перевіряти,  чи підстави  для  поновлення  строків  для оскарження виправдовують втручання  у  принцип  res  judicata, особливо як  у цій справі, коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків.
Особою, не повідомленою про розгляд справи (пункт 1 частини другої статті 358 ЦПК України) не можна вважати особу, яка власне ініціювала розгляд справи або судового провадження (позивача, заявника, третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору), яка скористалася своїм правом доступу до правосуддя, подала позовну заяву (заяву, скаргу), на підставі якої відкрито провадження (правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 вересня 2024 року у справі № 490/9587/18.
Норма про відмову у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення (частина друга статті 358 ЦПК України) не порушує саму сутність права доступу до правосуддя, а запровадження наведеного процесуального строку відповідає завданням цивільного судочинства та основним засадами (принципами) цивільного судочинства, зокрема таким, як: «змагальність сторін» (кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій) та «неприпустимість зловживання процесуальними правами» (учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається).
Суд апеляційної інстанції встановив, що ОСОБА_1 17 березня 2025 року подала апеляційну скаргу на додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Львова 08 грудня 2023 року, тобто після спливу п`ятнадцяти місяців після ухвалення оскаржуваного судового рішення.
Аналізуючи підстави пропуску ОСОБА_1 з моменту складення повного тексту оскарженого нею додаткового рішення місцевого суду, суд апеляційної інстанції надав оцінку тому, що позивач протягом усього розгляду справи належним чином повідомлялася про дату, час та місце слухання справи, неодноразово оскаржувала інші судові рішення у справі, а отже знала про наявність провадження та мала можливість ознайомитися, зокрема, з додатковим рішенням місцевого суду. Суд керувався тим, що ОСОБА_1 самостійно ініціювала судове провадження, однак не вжила достатніх заходів для отримання копії додаткового рішення Шевченківського районного суду м. Львова для вчасного подання апеляційної скарги.
З огляду на зазначене, суд апеляційної інстанції, правильно застосувавши норми статті 358 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для відмови у відкритті касаційного провадження у справі, оскільки апеляційну скаргу подано після спливу річного строку, а наявність визначених в частині другій статті 358 ЦПК України обставин позивач не довела.
Доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_1 не була залучена до участі у справі під час ухвалення оскарженого додаткового рішення місцевого суду такого висновку не спростовують, оскільки зводяться до суб`єктивного тлумачення норм процесуального права, відмінного від чинної правозастосовної практики.
З огляду на зазначене, посилання заявника на недотримання судом апеляційної інстанції норм процесуального права не знайшли свого підтвердження, в зв`язку з чим не доводять потребу в касаційному перегляді оскаржуваного судового рішення, а отже не є підставою для відкриття касаційного провадження у справі.
Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Таким чином, зі змісту касаційної скарги, оскаржуваного судового рішення та доданих до касаційної скарги матеріалів убачається, що вона є необґрунтованою, оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, в зв`язку з чим у відкритті касаційного провадження на підставі частини четвертої статті 394 ЦПК України слід відмовити.
Керуючись статтями 261, 394 ЦПК України, суд
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на ухвалу Львівського апеляційного суду від 14 квітня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного реєстратора Уличненської сільської ради Дрогобицького району Львівської області Кочуми Олесі Сергіївни, Публічного акціонерного товариства «Ірокс», третя особа - Шевченківська районна адміністрація Львівської міської ради про скасування рішення державного реєстратора та скасування державної реєстрації права власності.
Копію ухвали разом з доданими до скарги матеріалами направити особі, яка подала касаційну скаргу.
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                      Є. В. Петров
А. І. Грушицький
І. В. Литвиненко