УХВАЛА

22 травня 2025 року 
м. Київ

справа №990/307/23
адміністративне провадження №П/990/307/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого судді: Білоуса О.В.,
суддів: Блажівської Н.Є., Желтобрюх І.Л., Шишова О.О., Яковенка М.М.,
секретар судового засідання - Носенко Л.О.,
за участю: представників позивача - Лещенка О.В., Достатнього Р.А.,
представника відповідача - Басая В.О.,
          представника Служби безпеки України - Онищука С.Б.,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні заяву представника позивача ОСОБА_1 - Лещенка Олександра Вікторовича про відвід суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду Білоуса Олега Валерійовича, Блажівської Наталії Євгенівни, Желтобрюх Ірини Леонтіївни, Шишова Олега Олексійовича, Яковенка Миколи Миколайовича та заяви суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду Білоуса Олега Валерійовича, Блажівської Наталії Євгенівни, Желтобрюх Ірини Леонтіївни про самовідвід у адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Президента України Зеленського Володимира Олександровича, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Рада національної безпеки і оборони України, Служба безпеки України про визнання протиправним та часткове скасування Указу Президента України,
УСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 13 листопада 2023 року звернувся до суду з позовом до Президента України Зеленського Володимира Олександровича, в якому просив визнати протиправним та скасувати Указ Президента України від 12 травня 2023 року №279/2023 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 12 травня 2023 року «Про застосування та внесення змін до персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)» в частині введення в дію пункту (позиції) №32 додатку 1.
Ухвалою Верховного Суду від 07 серпня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду на підставі пункту 4 частини першої статті 240 КАС України.
Постановою Великої Палати Верховного Суду від 10 жовтня 2024 року ухвалу Верховного Суду про залишення позову без розгляду скасовано.
Ухвалою Верховного Суду від 07 листопада 2024 року прийнято справу до провадження та призначено справу до розгляду в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
Ухвалою Верховного Суду від 16 січня 2025 року на підставі пункту 4 частини першої статті 240 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) позовну заяву залишено без розгляду через повторне неприбуття позивача та його представника в судове засідання без поважних причин.
Постановою Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2025 року ухвалу Верховного Суду від 16 січня 2025 року скасовано, а справу №990/307/23 направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Суддею Білоусом О.В. подано заяву про самовідвід у цій справі від 21 травня 2025 року.
Перед початком судового засідання 22 травня 2025 року, представником позивача Лещенком О.В. подано заяву про відвід суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду Білоуса О.В., Блажівської Н.Є., Желтобрюх І.Л., Шишова О.О., Яковенка М.М. від розгляду справи №990/307/23.
В обґрунтування заявленого відводу представник позивача, з посилання на пункт 4 частини першої статті 36 КАС України, зазначає, що у нього є об`єктивні та розумні побоювання щодо безсторонності та неупередженості цього складу суду, через що весь склад суду не може брати участі в розгляді цієї адміністративної справи.
Після оголошення змісту вказаної заяви у судовому засіданні 22 травня 2025 року, суддя Білоус О.В. оголосив зміст його заяви про самовідвід від 21 травня 2025 року. Крім того, судді Блажівська Н.Є. та Желтобрюх І.Л. також заявили самовідвід від розгляду цієї справи.
В обґрунтування заявленого самовідводу, суддя Білоус О.В. зазначив, що однією із підстав апеляційного оскарження ухвали Верховного Суду від 16 січня 2025 року про залишення позову без розгляду, представник позивача зазначив упереджене ставлення головуючого судді. Зокрема, адвокат Лещенко О.В. зазначав, що на його думку, всі дії судді були направлені на обмеження його права на доступ до суду.
Суддя Білоус О.В. наголосив, що, хоча упередженості чи необ`єктивності при розгляді цієї справи у нього не було і немає, однак, враховуючи те, що представник позивача Лещенко О.В. в апеляційній скарзі зазначає своє переконання щодо упередженості головуючого судді, то у стороннього спостерігача можуть виникнути сумніви щодо його упередженості при її розгляді.
Судді Блажівська Н.Є. та Желтобрюх І.Л. зазначили, що упередженості чи необ`єктивності при розгляді цієї справи у них немає, однак, за обставин, коли у стороннього спостерігача можуть виникнути сумніви щодо упередженості суддів при розгляді справи №990/307/23, вони не можуть брати участі у її розгляді.
Зокрема, з огляду на обставини, що склалися, кожна із сторін буде вважати рішення суду прийнятим або під тиском позивача та його представника або необ`єктивним і винесеним упередженим складом суду, що не відповідає меті та завданню судочинства.
На запитання суддів у судовому засіданні представник позивача Лещенко О.В. повідомив, що у нього склалася «стійка недовіра» до складу суду, який розглядає цю справу, оскільки жодним з членів колегії суддів не висловлено окремої думки чи заперечень до ухвал про залишення позову без розгляду.
Також представник позивача висловив упевненість у тому, що справа обов`язково буде переглянута ЄСПЛ, чим додатково підтвердив власне стійке переконання щодо певного результату її розгляду, наперед (на його думку) визначеного колегією суддів.
За вказаних обставин, судді Блажівська Н.Є. та Желтобрюх І.Л. також вважають, що у стороннього спостерігача можуть виникнути сумніви щодо їх упередженості при розгляді цієї справи.
Представники позивача у судовому засіданні поданий відвід суддям Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду підтримали.
Представник відповідача зазначив, що складу суду довіряє та покладається на розсуд суду у вирішенні цього питання.
Представник третьої особи СБ України просив у задоволенні відводу суддям Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду відмовити, оскільки не вбачає наявності підстав наведених у заяві.
З`ясувавши обставини, дослідивши аргументи заявника та проаналізувавши норми процесуального права, які регулюють порушене питання, Верховний Суд дійшов висновку про необґрунтованість заявленого відводу.
Положення частин 1-3 статті 39 КАС України передбачають, що за наявності підстав, зазначених у статтях 36-38 цього Кодексу, суддя, секретар судового засідання, експерт, спеціаліст, перекладач зобов`язані заявити самовідвід.
За цими самими підставами їм може бути заявлено відвід учасниками справи.
Головна мета відводу - гарантування безсторонності суду, зокрема, щоб запобігти упередженості судді (суддів) під час розгляду справи. Безумовно, сторони можуть побоюватися, що суддя є небезстороннім, але вирішальним є те, чи можна вважати такі побоювання об`єктивно обґрунтованими.
Підстави для відводу (самовідводу) судді визначені статтею 36 КАС України, згідно з частиною 1 якої, суддя не може брати участі в розгляді адміністративної справи і підлягає відводу (самовідводу) у тому числі, якщо він прямо чи опосередковано заінтересований в результаті розгляду справи та за наявності інших обставин, які викликають сумнів у неупередженості або об`єктивності судді.
Отже метою запровадження інституту відводу судді (суддів) від розгляду справи є гарантування безсторонності суду, зокрема, з ціллю запобігти упередженості судді (суддів) під час розгляду справи.
Саме тому не може бути підставою для відводу судді заява, яка містить тільки припущення про існування відповідних обставин, не підтверджених належними і допустимими доказами.
Частина 1 статті 129 Конституції України встановлює, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, гарантовано кожному право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Відтак, особиста безсторонність суду презюмується, поки не надано доказів протилежного.
Європейський Суд з прав людини в пункті 49 рішення у справі «Білуха проти України» вказав, що наявність безсторонності відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції повинна визначатися за суб`єктивним та об`єктивним критеріями. Відповідно до суб`єктивного критерію беруться до уваги особисті переконання та поведінка окремого судді, тобто чи виявляв суддя упередженість або безсторонність у даній справі. Відповідно до об`єктивного критерію визначається, серед інших аспектів, чи забезпечував суд як такий та його склад відсутність будь-яких сумнівів у його безсторонності. Стосовно об`єктивного критерію цей суд указує на те, що при вирішенні питання, чи є у справі обґрунтовані причини побоюватися, що певний суддя був небезсторонній, позиція заінтересованої особи є важливою, але не вирішальною. Вирішальним же є те, чи можна вважати такі побоювання об`єктивно обґрунтованими (пункт 52 рішення у справі «Білуха проти України»).
Верховний Суд звертає увагу на те, що стандарт безсторонності ґрунтується, насамперед, на тому, що судді мають розглядати справи на основі фактів та згідно з законом, без жодних обмежень, неналежного впливу, спонукання, тиску, погроз чи втручань, прямих чи непрямих, з будь-чийого боку або з будь-якої причини. Також неупередженість стосується способу мислення або ставлення суду до питань і сторін у конкретній справі. Тож слово «неупереджений» передбачає виключення (усунення) розумних та обґрунтованих сумнівів щодо упередженості судді, як реальної, так і суб`єктивної.
Для підтвердження порушення (або можливого порушення) суддею принципу неупередженості, заявнику потрібно довести наявність відповідних зазначених вище суб`єктивних та/або об`єктивних елементів стандарту неупередженості (зокрема, але не винятково, йдеться про такі ознаки як особисте переконання та поведінка конкретного судді, що вказують на його безпосередню зацікавленість у результатах розгляду справи, неналежне забезпечення конкретним судом та його складом, визначеним для розгляду справи, дотримання процесуальних прав і свобод сторін та осіб, які беруть участь у справі тощо).
Одночасно Верховний Суд підкреслює, що не може бути підставою для відводу суддів заява, яка містить тільки припущення про існування відповідних обставин, не підтверджених належними, достатніми, достовірними і допустимими доказами. Тому відвід має бути вмотивований, тобто в ньому неодмінно мають бути наведені аргументи, а до самої заяви долучені відповідні докази, які підтверджують наявність підстав для відводу.
Безпідставними також є доводи представника позивача і про те, що подавши заяву про самовідвід, суддя Білоус О.В. підтвердив доводи його заяви про відвід колегії суддів, однак заява судді Білоуса О.В. подана раніше за заяву представника позивача і містить в собі зовсім інші підстави для самовідводу ніж ті, які висловлені представником позивача, як в апеляційній скарзі, так і в заяві про відвід колегії суддів.
Розглянувши подану представником позивача заяву, Суд дійшов висновку про її необґрунтованість, оскільки така заява не містить жодних посилань на визначені процесуальним законом підстави для відводу суддів від розгляду цієї справи, а обставини, на які вказує представник позивача у якості підстав для відводу, не є такими, що викликають сумнів у неупередженості та об`єктивності суддів, які розглядають цю справу.
Щодо заявленого суддями Білоусом О.В., Блажівською Н.Є., Желтобрюх І.Л. самовідводу у цій справі, то колегія суддів виходить з такого.
Відповідно до частини третьої статті 40 КАС України, питання про відвід судді вирішується судом, який розглядає справу. Суд задовольняє відвід, якщо доходить висновку про його обґрунтованість.
Частиною першою статті 40 КАС України встановлено, що питання про самовідвід судді може бути вирішено як до, так і після відкриття провадження у справі.
Положеннями пункту 4 частини першої статті 36 КАС України передбачено, що суддя не може брати участі в розгляді адміністративної справи і підлягає відводу (самовідводу) за наявності інших обставин, ніж визначені у цій статті Кодексу, які викликають сумнів у неупередженості або об`єктивності судді.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з справ людини, як джерело права.
Пунктом 28 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Газета «Україна-центр» проти України» від 15 жовтня 2010 року визначено, що відповідно до усталеної практики Суду існування безсторонності для цілей пункту 1 статті 6 Конвенції повинно визначатися на підставі суб`єктивного критерію, в контексті якого слід враховувати особисті переконання та поведінку певного судді, що означає необхідність встановити, чи мав суддя у певній справі будь-яку особисту зацікавленість або упередженість, а також на підставі об`єктивного критерію, в контексті якого необхідно встановити, чи забезпечував суд і, серед інших аспектів, його склад, достатні гарантії аби виключити будь-які обґрунтовані сумніви щодо його безсторонності (див., серед іншого, рішення у справі «Фей проти Австрії» (Fey v. Austria,) від 24.02.1993, пункти 27, 28 і 30, Series A, no. 255, і рішення «Ветштайн проти Швейцарії» (Wettstein v. Switzerland), заява №33958/96, пункт 42, ECHR 2000-XII).
У пунктах 105, 106 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Олександр Волков проти України» зазначено, що у деяких випадках, коли може бути важко забезпечити докази для спростування презумпції суб`єктивної безсторонності судді, вимога об`єктивної безсторонності забезпечує ще одну важливу гарантію (див. «Пуллар проти Сполученого Королівства», 10.06.1996, § 32, Звіти 1996-111).
У зв`язку з цим, навіть отримане враження щодо безсторонності судді має важливе значення, бо, іншими словами, «правосуддя повинно не лише здійснюватися; але й виглядати таким, що здійснюється». На кону стоїть довіра, яку суди в демократичному суспільстві повинні вселяти громадськості (див. «Де Куббер проти Бельгії», 26.10.1984, § 26, Серія А, № 86).
Пунктом 1.1 Бангалорських принципів діяльності судді, схвалених Резолюцією Економічної та Соціальної Ради ООН від 27 липня 2006 року №2006/23, передбачено, що суддя повинен виконувати свою професійну функцію незалежно, виходячи з власної оцінки фактів та відповідно до свідомого розуміння закону, не зважаючи при цьому на будь-які зовнішні впливи, стимули, тиски, загрози чи втручання, прямі або непрямі, хоч би від кого вони йшли і хоч би якими були їхні причини.
Згідно із пунктом 2.5 Бангалорських принципів діяльності судді суддя заявляє самовідвід від участі в розгляді справи у тому випадку, якщо для нього не є можливим винесення об`єктивного рішення у справі, або в тому випадку, коли у стороннього спостерігача могли б виникнути сумніви в неупередженості судді.
Отже, суддя відводу підлягає не лише у разі існування фактів що свідчать про упередженість судді, але й у тому випадку, коли у стороннього спостерігача могли б виникнути сумніви в неупередженості судді.
Об`єктивним критерієм намірів є системність їх проявів, у даному випадку представник позивача підтвердив, що мав обґрунтовані сумніви в неупередженості усього складу суду за результатами обох випадків постановлення судом ухвал про залишення позову без розгляду, оскільки жоден з членів колегії суддів не заперечив чи не заявив окремої думки, а, отже, дії суддів демонстрували наміри усіх її членів.
Розглянувши заяви про самовідвід, колегія суддів дійшла висновку, що, хоча зазначені обставини не впливають на об`єктивність чи неупередженість суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду Білоуса О.В., Блажівська Н.Є., Желтобрюх І.Л. при розгляді цієї справи і не свідчать про особисту зацікавленість в результаті її розгляду, однак, з огляду на високі стандарти довіри до суду в демократичному суспільстві та з метою уникнення протилежної думки у будь-якого стороннього спостерігача, враховуючи стійку недовіру, що наполегливо демонструє сторона спору, з метою уникнення завдання шкоди авторитету правосуддя, вказані заяви про самовідвід підлягають задоволенню.
На підставі викладеного, керуючись статтями 36, 39, 40, 243, 256 КАС України
УХВАЛИВ:
У задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_1 - Лещенка Олександра Вікторовича про відвід суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду Білоуса Олега Валерійовича, Блажівської Наталії Євгенівни, Желтобрюх Ірини Леонтіївни, Шишова Олега Олексійовича, Яковенка Миколи Миколайовича у адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Президента України Зеленського Володимира Олександровича, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Рада національної безпеки і оборони України, Служба безпеки України про визнання протиправним та часткове скасування Указу Президента України - відмовити.
Задовольнити заяви суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду Білоуса Олега Валерійовича, Блажівської Наталії Євгенівни, Желтобрюх Ірини Леонтіївни про самовідвід.
Відвести суддів Білоуса Олега Валерійовича, Блажівську Наталію Євгенівну, Желтобрюх Ірину Леонтіївну від розгляду справи за позовом ОСОБА_1 до Президента України Зеленського Володимира Олександровича, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Рада національної безпеки і оборони України, Служба безпеки України про визнання протиправним та часткове скасування Указу Президента України.
Передати матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Президента України Зеленського Володимира Олександровича, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Рада національної безпеки і оборони України, Служба безпеки України про визнання протиправним та часткове скасування Указу Президента України до Секретаріату Касаційного адміністративного суду для визначення складу суду в порядку, передбаченому Кодексом адміністративного судочинства України.
Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення та оскарженню не підлягає.
Ухвалу в повному обсязі складено 27 травня 2025 року.

Головуючий суддя                                                                                           О.В.Білоус 
Судді                                                                                                              Н.Є.Блажівська
                                                                                                              І.Л.Желтобрюх
                                                                                                              О.О.Шишов
                                                                                                              М.М.Яковенко