УХВАЛА
 
01 квітня 2025 року
м. Київ
 
справа № 206/1711/24
провадження № 61-3542ск25
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І.,                  Литвиненко І. В.,
 
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 04 березня 2025 року у справі за поданням Самарського відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Одеса) про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, у якому зареєстровані діти, заінтересовані особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_1 ,
 
ВСТАНОВИВ:
У квітні 2024 року державний виконавець Самарського відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Одеса) звернувся до суду із поданням про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, яке мотивовано тим, що у його провадженні перебуває виконавче провадження з примусового виконання судового рішення про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання малолітньої ОСОБА_3 . За боржником                  ОСОБА_2 зареєстроване право власності на 7/10 часток домоволодіння                 АДРЕСА_1 . Дніпровською міською радою було відмовлено у наданні дозволу на реалізацію майна боржника. Станом на березень 2024 року заборгованість за аліментами по вказаному виконавчому провадженню складає 175 033,49 грн. Враховуючи викладене просив суд вирішити питання щодо надання дозволу на звернення стягнення на майно боржниці.
Кіровський районний суд м. Дніпропетровська від 04 жовтня 2024 року подання задовольнив. Звернув стягнення на належні ОСОБА_2 7/10 часток домоволодіння АДРЕСА_1 , у якому зареєстрована малолітня ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у виконавчому провадженні № НОМЕР_1.
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що державним виконавцем було дотримано порядок досудового врегулювання даного питання, визначений законом, а наявні в матеріалах справи докази свідчать про те, що малолітня ОСОБА_4 у домоволодінні фактично не мешкає, не є членом сім`ї боржниці, а, з огляду на прізвище, є членом сім`ї власника решти 3/10 домоволодіння  ОСОБА_5 .
Дніпровський апеляційний суд постановою від 04 березня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнив частково. Ухвалу Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 жовтня 2024 року скасував, справу направив до того ж суду для продовження розгляду.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що ОСОБА_2 не була належним чином повідомлена про розгляд вказаної справи. Крім того, матеріали справи не містять відомостей про висновок органу опіки та піклування про доцільність звернення стягнення на майно, в якому проживає дитина, про наявність у ОСОБА_2 іншого житла, окрім спірного та про розмір сум, що підлягають стягненню за виконавчим провадженням. 
19 березня 2025 року ОСОБА_1 , через систему «Електронний суд», подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Дніпровського апеляційного суду від 04 березня 2025 року в указаній справі.   
Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що
у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити з наступних підстав. 
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 379 ЦПК Українипідставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції єпорушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Суд апеляційної інстанції, скасовуючи ухвалу суду першої інстанції, виходив із того, що в матеріалах справи відсутні докази належного повідомлення                   ОСОБА_2 про розгляд справи в суді першої інстанції. 
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Відповідно до положень статті 124, пункту 9 частини третьої статті 129 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Вказане є складовою права на справедливий суд та однією із процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
За змістом статті 1, частини першої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження, в межах якої виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Згідно з частиною п`ятою статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем.
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» у разі звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна виконавець здійснює в установленому законом порядку заходи щодо з`ясування належності майна боржнику на праві власності, а також перевірки, чи перебуває це майно під арештом.
Після документального підтвердження належності боржнику на праві власності об`єкта нерухомого майна виконавець накладає на нього арешт та вносить відомості про такий арешт до відповідного реєстру у встановленому законодавством порядку. Про накладення арешту на об`єкт нерухомого майна, заставлене третім особам, виконавець невідкладно повідомляє таким особам.
У разі якщо право власності на нерухоме майно боржника не зареєстровано в установленому законом порядку, виконавець звертається до суду із заявою про вирішення питання про звернення стягнення на таке майно.
 
Відповідно до частини десятої статті 440 ЦПК України питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, під час виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішуються судом за поданням державного виконавця, приватного виконавця.
Застосування судом положень частини десятої статті 440 ЦПК України та статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» є крайнім заходом виконання судового рішення, який може бути застосований лише в тому випадку, коли виконавцем вичерпано всі можливі заходи, які передбачені законом щодо примусового виконання рішень за рахунок іншого майна боржника.
Звертаючись до суду із поданням про звернення стягнення на нерухоме майно,  державний виконавець посилався на те, що у боржника на праві власності наявне майно у вигляді 7/10 часток домоволодіння АДРЕСА_1 , проте у зазначеному домоволодіння зареєстрована малолітня ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Інша частина домоволодіння у розмірі 3/10 частки належить ОСОБА_5 , яка також зареєстрована у цьому будинку разом із ОСОБА_6 .
Судом встановлено, що рішенням Кіровського районного суду                                          м. Дніпропетровська від 06 квітня 2021 року у справі № 203/308/21 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку щомісяця, починаючи від 25 січня 2021 року і до досягнення дитиною повноліття.
05 жовтня 2021 року на підставі виданого виконавчого листа Самарським відділом державної виконавчої служби у м. Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) (правонаступником якого є Самарський відділ державної виконавчої служби у   м. Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції                             (м. Одеса) відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1.
Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 12 грудня 2023 року № 358120263, від 28 червня 2024 року № 384807395 ОСОБА_2 11 вересня 2020 року набула право власності на 7/10 часток домоволодіння АДРЕСА_1 .
Відповідно до інформації, наданої відділом формування та ведення реєстру територіальної громади управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, у зазначеному домоволодінні від 22 липня 2014 року зареєстрована малолітня ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
20 листопада 2023 року Лівобережна адміністрація Дніпровської міської ради своїм листом № 6/11-259 відмовила державному виконавцю у наданні дозволу на відчуження належного боржниці нерухомого майна у зв`язку з реєстрацією у ньому малолітньої дитини.
Станом на 20 березня 2024 року заборгованість зі сплати аліментів становить 126 822,50 грн, згідно постанови про накладення штрафу від 20 жовтня                     2022 року та постанови про накладення штрафу від 01 листопада 2023 року заборгованість складає 48 210,99 грн.
Згідно з актом виходу в сім`ю від 17 вересня 2024 року, складеним комісією управління-служби у справах дітей Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради, домоволодіння АДРЕСА_1 зачинене, подвір`я занедбане, ознак проживання у ньому людей не встановлено. Зі слів сусідів господарі виїхали у 2023 році.
За змістом статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей»держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям.
Відповідно до абзацу сьомого пункту 3 розділу ІІ Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України                   29 червня 2016 року № 2831/5 (далі - Порядок реалізації майна), у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, заявка на реалізацію арештованого майна подається разом із копією дозволу органів опіки та піклування або відповідним рішенням суду (в електронній або паперовий формі).
Отже, передання на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, без дозволу органу опіки та піклування або відповідного рішення суду є неможливим.
Водночас законодавством України не визначено порядку надання органом опіки та піклування такої згоди.
У постанові від 15 лютого 2023 року в цій самі справі № 2-537/11 Верховний Суд зробив висновок про те, що з метою усунення обставин, які роблять неможливим виконання рішення суду, а саме відсутності дозволу (відмові) органу опіки та піклування на реалізацію нерухомого майна, право власності або право користування яким мають діти, виконавець може звернутися до суду з заявою (поданням) про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, в якому зареєстровані діти, яка повинна бути розглянута судом у порядку, встановленому в статті 435 ЦПК України.
Під час розгляду такої заяви (подання) суд повинен оцінювати через призму дотримання прав та інтересів дітей добросовісність дій боржника, а саме: з якого часу діти зареєстровані в спірному приміщенні; чи дотримано встановлений чинним законодавством порядок їх реєстрації та вселення у спірне приміщення; чи є спірне приміщення єдиним місцем їх постійного проживання; чи наявне інше приміщення у дітей чи їх батьків або осіб, які їх замінюють, яке може використовуватись як постійне місце проживання; яка ступінь споріднення має місце між дітьми та боржником та інші обставини.
Особливістю примусової реалізації майна в межах виконавчого провадження з метою забезпечення виконання судового рішення є те, що власник майна не є заінтересованою в його реалізації особою й, відповідно, свою волю не виявляє. Продаж такого майна ініціюється державним або приватним виконавцем через спеціальну установу, при цьому зацікавленою особою виступає є стягувач у виконавчому провадженні, а не боржник. Разом з тим, стягувач не має права вчиняти дії, пов`язані з передачею майна боржника на примусову реалізацію. В свою чергу боржник, як зазначалося, не є зацікавленою особою, що має наслідком ухилення його від звернення до органів опіки та піклування за отриманням дозволу на звернення стягнення на нерухоме майно, право власності на яке або право користування яким мають діти. Водночас законодавством не передбачено механізмів зобов`язання батьків або осіб, які їх замінюють, отримувати такий дозвіл у примусовому порядку.
У постанові від 26 жовтня 2021 року у справі № 755/12052/19 (провадження                  № 14-113цс21) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що, на відміну від виконання судових рішень, які безпосередньо передбачають звернення стягнення на конкретно визначене житлове приміщення у конкретно визначений спосіб, для інших судових рішень, які передбачають загальне право стягнення боргу (в тому числі солідарного) з боржника (його поручителя) на визначену суму зобов'язань, отримання державним виконавцем відповідного дозволу органу опіки та піклування є обов'язковим в силу самого факту існування права власності або права користування неповнолітньої дитини щодо нерухомого майна, яке реалізується в межах виконавчого провадження. Захист відповідних прав неповнолітньої дитини забезпечує орган опіки та піклування в межах своїх повноважень, приймаючи рішення про надання зазначеного дозволу або відмову у наданні зазначеного дозволу державному виконавцю, а також суд у випадку звернення до нього уповноваженої особи щодо дій державного виконавця та/або органу опіки та піклування.
Виконавець на підставі частини першої, пункту 1 частини другої, пунктів 3, 6, 22 частини третьої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» зобов'язаний та має право вживати всіх необхідних заходів щодо примусового виконання судового рішення, в тому числі й одержувати всі необхідні дозволи для проведення виконавчих дій.
Зазначене дає підстави для висновку про те, що державний чи приватний виконавець зобов'язаний звернутися до органу опіки та піклування з метою отримання дозволу на реалізацію житлової нерухомості, право на користування якою мають діти, а у разі відмови у наданні такого дозволу органом опіки та піклування - виконавець має повноваження звернутися до суду з відповідним поданням (постанова Верховного Суду від 01 листопада 2023 року 127/30546/21).
За таких обставин, встановивши, що в матеріалах справи відсутні відомості про висновок органу опіки та піклування про доцільність звернення стягнення на нерухоме майно, в якому проживає дитина, відомостей про наявність у боржника іншого житла та відомостей про розмір сум, що підлягають стягненню, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для скасування ухвали суду першої інстанції та направлення справи для продовження розгляду. 
Доводи касаційної скарги на правильність висновку суду апеляційної інстанції не впливають. 
Частиною четвертою статті 394 ЦПК України визначено, що у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
Оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
Керуючись статтями 394, 389 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 04 березня 2025 року у справі за поданням Самарського відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Одеса) про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, у якому зареєстровані діти, заінтересовані особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_1 .
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявникові.
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                           Є. В. Петров
 
А. І. Грушицький
 
                                                                                                                             І. В. Литвиненко