ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
31 березня 2025 року           справа №200/7287/24 

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Компанієць І.Д., суддів: Гаврищук Т.Г., Гайдара А.В.,
розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 06 січня 2025 року у справі №200/7287/24 (головуючий суддя у І інстанції – Троянова О.О.) за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій, стягнення моральної та матеріальної шкоди, -

                                                    ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив:
- визнати протиправними дії, які полягали у ненаданні як військовослужбовцю Державної прикордонної служби України відповідно до абзацу першого пункту 18 статті 10-1 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю 10 (десять) календарних днів з 24.08.2024 за кордоном та відповідно до абзаців першого, другого пункту 18 статті 10-1 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” основної безперервної частини щорічної основної відпустки терміном 20 (двадцять) календарних днів з 03.09.2024 за кордоном; 
- стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 100 000 гривень та матеріальну шкоду у розмірі 98 680 гривень.
В обґрунтування позову зазначив, що проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 . 
14.08.2024 звернувся до начальника НОМЕР_2 прикордонного загону із рапортом про надання відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю 10 (десять) календарних днів з 24.08.2024, а також із рапортом про надання основної безперервної частини щорічної основної відпустки терміном 20 (двадцять) календарних днів з 03.09.2024, які розраховував провести за кордоном.
Також 21.08.2024 звернувся із новим рапортом про надання відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю 10 (десять) календарних днів з 24.08.2024 у зв`язку з необхідністю виїхати до своєї родини, яка знаходиться в Німеччині.
Відповідач відмовив в наданні відпусток, вважаючи, що підстави відпусток не є поважними причинами та що в період дії правового режиму воєнного стану, на військовослужбовців розповсюджуються аналогічні обмеження щодо виїзду за кордон, як і для всіх інших категорій громадян України.
Такі дії відповідача є протиправними та такими, що завдали позивачу моральної шкоди, яка полягає в тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, зусиллях, необхідних для відновлення попереднього стану. Також позивач зазнав і матеріальної шкоди.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 06 січня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погодившись з судовим рішенням представник позивача звернулася з апеляційною скаргою, в якій посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити постанову, якою позов задовольнити в повному обсязі.
Обґрунтування апеляційної скарги.
Суд першої інстанції неправильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального права, а саме: замість абз. 1 п. 18 ст. 1-1 Закону № 2011 застосував пп. 4 п. 9 ст. 10-1 Закону № 2011 та п. 210 Положення. Отже, суд першої інстанції міг встановити порушення відповідачем права позивача на отримання відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин, якщо б застосував абз. 1 п. 18 ст. 10-1 Закону № 2011.
Суд першої інстанції не прийняв до уваги лист Адміністрації Державної прикордонної служби № 08/Л-9621/16894 від 15.10.2024, відповідно до якого військовослужбовці Держприкордонслужби України під час дії правового режиму воєнного стану мають право на проведення відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення та щорічної основної відпустки за кордоном, що можливе, зокрема, з метою відвідування сім`ї (дітей, дружини, батьків своїх або дружини), а перевіркою у осіб, які прямують через державний кордон України документів на право перетину кордону України наділені посадові особи Держприкордонслужби, які здійснюють прикордонний контроль в пунктах пропуску через державний кордон України.
Також суд не прийняв доказів в підтвердження доводів позивача – текстової роздруківки речника ДПСУ, Проект змін до Закону № 2011, лист МВС від 21.02.2023, лист Генерального штабу ЗСУ від 08.03.2023, які підтверджують право військовослужбовців за певних умов на виїзд за кордон до сім`ї.
Таким чином, внаслідок протиправних дій відповідача позивач був позбавлений допомоги у встановленні конструктивних відносин між членами сім`ї.
В зв`язку з неотриманням 90 календарних дів відпустки позивач зазнав матеріальної шкоди в розмірі 98 681 грн, а також моральної шкоди у вигляді душевних страждань.
Враховуючи режим роботи суддів та працівників апарату Першого апеляційного адміністративного суду з часу введення на території України правового режиму воєнного стану, з метою збереження життя та здоров`я, а також забезпечення безпеки суддів та працівників апарату суду, дана постанова прийнята колегією суддів за умови наявної можливості доступу колегії суддів до матеріалів адміністративної справи. 
Апеляційним судом витребувано у Донецького окружного адміністративного суду справу, однак суд першої інстанції листом повідомив, що всі документи у цій справі сформовано в електронному вигляді та експортовано в КП “Діловодство спеціалізованого суду”.
Верховний Суд листом від 19.08.2022 № 2097/0/2-22 на лист вх. № 1730/0/1-22 щодо надання Науково-консультативною радою при Верховному Суді висновку з питань, пов`язаних з електронним адміністративним судочинством повідомив, що підстав для звернення до НКР щодо надання вченими-членами НКР наукових висновків немає. Суд проводить розгляд справи за матеріалами судової справи у паперовій або електронній формі в порядку, визначеному Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів) (ч. 9 ст. 18 КАС України).
Відповідно до листів Державної судової адміністрації України від 01.08.2018 № 15-14040/18, від 13.09.2018 № 15-17388/18 судами забезпечено сканування та експортування в підсистему “Електронний суд” матеріалів всіх судових справ, як перебували в провадженні суддів станом на 01.08.2018. Тобто вказана підсистема містить усі матеріали судової справи.
Отже, враховуючи зазначені листи, апеляційний суд вважає за можливе здійснити апеляційний перегляд за документами, наявними в підсистемі “Електронний суд”.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції розглядає справу у порядку письмового провадження.
Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, розглядаючи апеляційну скаргу в межах викладених доводів, встановив наступне.
Фактичні обставини справи.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , є громадянином України (паспорт серії НОМЕР_4 ), та учасником бойових дій (посвідчення серії НОМЕР_5 від 21 квітня 2017 року).
Відповідно до довідки від 29 жовтня 2024 року № 08/5099, виданої Військовою частиною НОМЕР_1 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проходив військову службу за контрактом у Військовій частині НОМЕР_1 з 30.11.2016 по 13.09.2024.
Відповідно до довідки Служби безпеки України від 14.02.2024 № 3317-Д-479д, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в період з 18.05.2022 по 08.02.2024 перебував в місцях несвободи внаслідок збройної агресії проти України.
Наказом начальника НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 13 вересня 2024 року № 1070-ОС головного сержанта ОСОБА_1 , звільнено наказом начальника НОМЕР_2 прикордонного загону від 21.08.2024 № 964-ОС за підпунктом “д” (у зв`язку із звільненням з полону (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу)) пункту 3 частини п`ятої статті 26 “Про військовий обов`язок і військову службу” у запас, з 16 вересня 2024 року.
Позивач звернувся до начальника НОМЕР_2 прикордонного загону із рапортом від 14 серпня 2024 року, в якому просив надати відповідно до абзацу першого пункту 18 статті 10-1 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” відпустку за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю 10 (десять) календарних днів з 24.08.2024 року за кордоном за адресою: АДРЕСА_1 . У додатку вказано лист Адміністрації Держприкордонслужби № 14/9233-22-Вн від 18.10.2022.
За наслідками розгляду рапорту НОМЕР_2 прикордонним загоном Державної прикордонної служби України надано відповідь від 20.08.2024 № 08/9233-24-Вих, що позивачем у рапорті не зазначено які саме у позивача сімейні обставини, або інші поважні причини, для надання такої відпустки. 
Надання військовослужбовцям відпусток через сімейні обставини, або інші поважні причини є правом відповідного командира, а не обов`язком. 
Стосовно надання дозволу на виїзд за кордон зазначено, що в умовах воєнного стану або надзвичайного стану може бути обмежено свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України. З урахуванням положень статті 11 Закону України “Про порядок виїзду з території України і в`їзду в Україну громадян України”, Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 № 57, застосовуються до військовослужбовців на загальних підставах. 
У період дії правового режиму воєнного стану перетин кордону обмежений для всіх громадян України, за виключенням імперативних норм, що перелічені у пунктах 21-6 Правил.
Виключенням для військовослужбовців є направлення на лікування за кордон, проходження військової служби за кордоном у складі національного персоналу, з метою охорони закордонних дипломатичних установ України, а також направлення на навчання. Таким чином, у період дії правового режиму воєнного стану, на військовослужбовців розповсюджуються аналогічні обмеження щодо виїзду за кордони як і для всіх інших категорій громадян України. Враховуючи вищевикладене, позитивного рішення щодо клопотання, викладеного у рапорті, не прийнято.
Позивач звернувся до начальника НОМЕР_2 прикордонного загону із рапортом від 14 серпня 2024 року, в якому просив надати відповідно до абзаців першого, другого пункту 18 статті 10-1 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” основну безперервну частину щорічної основної відпустки терміном 20 (двадцять) календарних днів з 03.09.2024 за кордоном за адресою: АДРЕСА_1 . У додатку вказано лист Адміністрації Держприкордонслужби № 14/9233-22-Вн від 18.10.2022.
За наслідками розгляду рапорту НОМЕР_2 прикордонним загоном Державної прикордонної служби України надано відповідь від 24.08.2024 № 08/9417-24-Вих, що наказом Голови Державної прикордонної служби України від 07.03.2024 № 391-ОС позивача зараховано у розпорядження НОМЕР_6 прикордонного загону. У зв`язку з відсутністю об`єктивних обставин, які б перешкоджали виконанню вищезазначеного наказу позивачу необхідно розрахуватися за всіма належними видами забезпечення та вибути до подальшого проходження військової служби до ІНФОРМАЦІЯ_3 . 
Щодо надання дозволу на виїзд за кордон зазначено, що в умовах воєнного стану або надзвичайного стану може бути обмежено свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України. З урахуванням положень статті 11 Закону України “Про порядок виїзду з території України і в`їзду в Україну громадян України”, Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 № 57, застосовуються до військовослужбовців на загальних підставах. У період дії правового режиму воєнного стану перетин кордону обмежений для всіх громадян України, за виключенням імперативних норм, що перелічені у пунктах 21-6 Правил. 
Виключенням для військовослужбовців є направлення на лікування за кордон, проходження військової служби за кордоном у складі національного персоналу, з метою охорони закордонних дипломатичних установ України, а також направлення на навчання. Таким чином, у період дії правового режиму воєнного стану, на військовослужбовців розповсюджуються аналогічні обмеження щодо виїзду за кордони як і для всіх інших категорій громадян України. Враховуючи вищевикладене, позитивного рішення щодо клопотання, викладеного у рапорті, не прийнято.
Позивач звернувся до начальника НОМЕР_2 прикордонного загону із рапортом від 21 серпня 2024 року, в якому просив надати відповідно до абзацу першого пункту 18 статті 10-1 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” відпустку за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю 10 (десять) календарних днів з 24.08.2024 року у зв`язку з необхідністю виїхати до своєї родини за кордон, яка знаходиться в Німеччиніза адресою: АДРЕСА_1 , та провести з нею час. У додатку вказано лист Адміністрації Держприкордонслужби № 14/9233-22-Вн від 18.10.2022, копію посвідки на проживання в Німеччині матері ОСОБА_2 .
За наслідками розгляду рапорту НОМЕР_2 прикордонним загоном Державної прикордонної служби України надано відповідь від 22.08.2024 № 08/9347-24-Вих, що зазначені у рапорті обставини не можуть бути підставою для надання відпустки через сімейні обставини або інші поважні причини. 
Надання військовослужбовцям відпусток через сімейні обставини, або інші поважні причини є правом відповідного командира, а не обов`язком. 
Стосовно надання дозволу на виїзд за кордон зазначено, що в умовах воєнного стану або надзвичайного стану може бути обмежено свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України. З урахуванням положень статті 11 Закону України “Про порядок виїзду з території України і в`їзду в Україну громадян України”, Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 № 57, застосовуються до військовослужбовців на загальних підставах. У період дії правового режиму воєнного стану перетин кордону обмежений для всіх громадян України, за виключенням імперативних норм, що перелічені у пунктах 21-6 Правил. 
Виключенням для військовослужбовців є направлення на лікування за кордон, проходження військової служби за кордоном у складі національного персоналу, з метою охорони закордонних дипломатичних установ України, а також направлення на навчання. Таким чином, у період дії правового режиму воєнного стану, на військовослужбовців розповсюджуються аналогічні обмеження щодо виїзду за кордони як і для всіх інших категорій громадян України. Враховуючи вищевикладене, позитивного рішення щодо клопотання, викладеного у рапорті, не прийнято. 
Наказом Голови Державної прикордонної служби України від 07.03.2024 року № 391-ОС позивача зараховано у розпорядження НОМЕР_6 прикордонного загону. У зв`язку з відсутністю об`єктивних обставин, які б перешкоджали виконанню вищезазначеного наказу позивачу необхідно розрахуватися за всіма належними видами забезпечення та вибути до подальшого проходження військової служби до ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, виходив з того, що позивач звертався з рапортами від 14 серпня 2024 року та від 21 серпня 2024 року про надання частини основної відпустки, відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю 10 (десять) календарних днів з 24.08.2024 року, мотивуючи рапорт необхідністю виїхати до родини за кордон з метою проведення спільно часу. Крім того, до рапорту від 21 серпня 2024 року позивачем було додано копію посвідки на проживання в Німеччині його матері. 
Протеё вказані обставини у рапортах не є безумовними підставами для надання відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин, визначеними ч. 9 ст. 101 Закону № 2011, а також п. 210 Порядку № 1115/2009.
Положеннями п. 4 ч. 9 ст. 101 Закону № 2011 визначено, що даний вид відпустки може бути наданий в інших виняткових випадках, коли присутність військовослужбовця в сім`ї необхідна, за рішенням командира (начальника) військової частини.
Оцінка суду.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з пунктом 1 статті 10-1 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” від 20.12.1991 № 2011-ХІІ (далі – Закон № 2011) військовослужбовцям, крім військовослужбовців, які проходять базову військову службу, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення. Тривалість щорічної основної відпустки для військовослужбовців, які мають вислугу в календарному обчисленні до 10 років, становить 30 календарних днів; від 10 до 15 років - 35 календарних днів; від 15 до 20 років - 40 календарних днів; понад 20 календарних років - 45 календарних днів, без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець. Святкові та неробочі дні при визначенні тривалості щорічних основних відпусток не враховуються.
На підставі абзаців першого та другого пункту 18 статті 10-1 Закону № 2011 під час дії воєнного стану військовослужбовцям, крім військовослужбовців, які проходять базову військову службу, надається частина щорічної основної відпустки загальною тривалістю не більше 30 календарних днів, а також відпустка за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більше 10 календарних днів. Кожна із зазначених відпусток надається без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.
Щорічна основна відпустка, зазначена в абзаці першому цього пункту, надається частинами протягом календарного року, за умови що основна безперервна її частина становитиме не менше 15 календарних днів та одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців відповідного підрозділу.
Порядок проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі визначено Положенням про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затвердженим Указом Президента України від 29 грудня 2009 року № 1115/2009 (далі – Положення № 1115/2009).
Відповідно до пункту 203 Положення № 1115/2009 військовослужбовці мають право на відпустки. Надання військовослужбовцям відпусток та відкликання з них здійснюється відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (…).
Згідно з пунктом 204 Положення № 1115/2009 тривалість щорічної основної відпустки для військовослужбовців, які мають вислугу в календарному обчисленні до 10 років, становить 30 календарних днів; від 10 до 15 років - 35 календарних днів; від 15 до 20 років - 40 календарних днів; понад 20 років - 45 календарних днів. Святкові та неробочі дні при визначенні тривалості щорічних основних відпусток не враховуються (…).
На підставі пункту 210 Положення № 1115/2009 відпустка за сімейними обставинами без збереження грошового забезпечення надається військовослужбовцю у разі:
1) укладення ним шлюбу - тривалістю до 10 календарних днів;
2) тяжкого стану здоров`я або смерті рідних по крові або по шлюбу: дружини (чоловіка), батька (матері), вітчима (мачухи), сина (дочки), пасинка (падчерки), рідного брата (рідної сестри) військовослужбовця, батька (матері) подружжя або особи, на вихованні якої перебував військовослужбовець, - тривалістю до семи календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду до місця проведення відпустки та назад;
інших рідних - тривалістю до трьох календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду до місця проведення відпустки та назад;
3) пожежі або іншого стихійного лиха, яке спіткало сім`ю військовослужбовця або осіб, зазначених у підпункті 2 цього пункту, - тривалістю до 15 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду до місця проведення відпустки та назад;
4) в інших виняткових випадках, коли присутність військовослужбовця в сім`ї необхідна, за рішенням начальника органу Держприкордонслужби - тривалістю до трьох календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду до місця проведення відпустки та назад. Така відпустка може надаватися один раз протягом календарного року.
За рішенням начальника органу Держприкордонслужби військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин без збереження грошового забезпечення загальною тривалістю не більш як 15 календарних днів протягом календарного року.
Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин, у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії військовослужбовцям, відрядженим до інших органів Держприкордонслужби, можуть надаватися начальниками органів Держприкордонслужби за місцем такого відрядження. Посадова особа, яка надала таку відпустку, письмово інформує про це начальника органу Держприкордонслужби, який направив військовослужбовця у відрядження.
Як визначено пунктом 211 Положення № 1115/2009 інші додаткові відпустки надаються військовослужбовцям Держприкордонслужби на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.
У разі коли Законом України "Про відпустки" або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.
Відповідно до абзацу другого пункту 215 Положення № 1115/2009 у разі переміщення військовослужбовця по службі невикористана ним відпустка (частина відпустки) надається за новим місцем проходження військової служби.
Як визначено пунктом 218 Положення № 1115/2009 наказ органу Держприкордонслужби про надання військовослужбовцю додаткової відпустки видається не пізніше ніж у день початку такої відпустки на підставі рапорту військовослужбовця. Обставини, на підставі яких військовослужбовцю надається додаткова відпустка, повинні мати документальне підтвердження.
Аналіз вищезазначених положень нормативно-правових актів свідчить, що відпустка за сімейними обставинами та з інших поважних причин надається за рішенням командира, при цьому сімейні обставини та інші поважні причини повинні мати документальне підтвердження, яке надається разом з рапортом військовослужбовця.
Основна відпустка (її частина) надається відповідно до рапорту військовослужбовця також за рішенням командира, а у разі переміщення військовослужбовця по службі невикористана ним відпустка (частина відпустки) надається за новим місцем проходження військової служби.
Як свідчать матеріали справи, позивач звертався до відповідача з рапортами (два рапорти від 14 серпня 2024 року та рапорт від 21 серпня 2024 року) про надання:
- відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю 10 (десять) календарних днів з 24.08.2024 (для виїзду за кордон до Німеччини, документальне підтвердження – лист Адміністрації Держприкордонслужби № 14/9233-22-Вн від 18.10.2022);
- основної відпустки терміном 20 (двадцять) календарних днів з 03.09.2024 (для виїзду за кордон до Німеччини, документальне підтвердження не надано);
- відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю 10 (десять) календарних днів з 24.08.2024 (для виїзду за кордон до Німеччини, документальне підтвердження лист Адміністрації Держприкордонслужби № 14/9233-22-Вн від 18.10.2022, копія посвідки на проживання у Німеччині його матері ОСОБА_2 ).
На підставі абзацу першого статті 1 Закону України “Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України” від 21.01.1994 № 3857-ХІІ (далі – Закон № 3857) громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в`їхати в Україну.
Згідно зі статтею 11 Закону № 3857 військовослужбовці можуть виїжджати з України на загальних підставах.
Пунктом 6 частини першої статті 8 Закону України “Про правовий режим воєнного стану” визначено, що в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, військове командування разом із військовими адміністраціями (у разі їх утворення) можуть самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати в межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб, передбачених указом Президента України про введення воєнного стану, такі заходи правового режиму воєнного стану, зокрема, встановлювати у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, особливий режим в`їзду і виїзду, обмежувати свободу пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також рух транспортних засобів
Законом України “Про затвердження Указу Президента України “Про введення воєнного стану в Україні” від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, затверджено Указ Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 “Про введення воєнного стану в Україні”, відповідно до якого введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який неодноразово продовжувався та діє на теперішній час.
Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 затверджено Правила перетинання державного кордону громадянами України (далі – Правила № 57).
Відповідно до пункту 2-18 Правил № 57 у разі введення в Україні воєнного стану пропуск військовослужбовців через державний кордон здійснюється уповноваженими особами Держприкордонслужби на підставі прийнятих Міністром оборони, керівником іншого утвореного відповідно до закону військового формування, керівником правоохоронного органу спеціального призначення, керівником розвідувального органу рішень щодо виконання завдань у сфері безпеки і оборони.
Пунктами 2-1, 2-2,2-3,2-4,2-5,2-6 Правил № 57 передбачено, що у період дії режиму воєнного стану перетин кордону обмежений для всіх громадян України, за виключенням осіб, зазначених в цих пунктах Правил.
Оскільки порядок виїзду з України застосовується до військовослужбовців на загальних підставах, то відповідно до Правил № 57, у період дії режиму воєнного стану військовослужбовці мають право виїзду за кордон в зв`язку з направленням на лікування, проходження військової служби за кордоном у складі національного персоналу, з метою охорони дипломатичних установ України, а також за направленням на навчання.
Отже, в період дії правового режиму воєнного стану на військовослужбовців розповсюджуються аналогічні обмеження щодо виїзду за кордон, як і для інших категорій громадян України. 
При цьому, дозвіл військовослужбовцю на виїзд за кордон в період дії режиму воєнного стану для проведення основної та додаткової відпустки, надається виключно рішенням командира за умови надання документального підтвердження, тобто це є правом, а не обов`язком командира.
Як свідчать матеріали справи, позивач звертався з рапортами до відповідача про надання частини основної відпустки та відпусток за сімейними обставинами та з інших поважних причин для виїзду за кордон і відповідачем відмовлено в наданні цих відпусток саме для виїзду за кордон.
При цьому позивачем не надано документального підтвердження сімейних обставин та інших поважних причин, відповідно до яких позивачу необхідно виїхати за кордон.
Сама по собі посвідка на проживання у Німеччині матері позивача не є підтвердженням сімейних обставин та інших поважних причин, внаслідок яких військовозобов`язаний може виїхати у відпустку за кордон, оскільки така посвідка тільки засвідчує факт проживання матері у Німеччині.
Суд зауважує, що рішення командира військовослужбовця щодо надання (ненадання) відпустки для виїзду за кордон є дискреційними повноваженнями командира, які полягають у виборі діяти, чи бездіяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі.
Під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
При цьому наявність відповідних виняткових обставин встановлюється відповідачем у кожному індивідуальному випадку на підставі поданих військовослужбовцем пояснень у рапорті та додатково долучених документів (доказів).
Водночас, позивачем не надано до рапорту доказів наявності виняткових випадків, при яких необхідна присутність військовослужбовця в сім`ї за кордоном.
На підставі вищевикладеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність порушень з боку відповідача прав позивача на отримання відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин за кордоном.
При цьому суд вважає слушними доводи позивача, що суд першої інстанції надавав оцінку та відмовив в задоволенні позовних вимог через призму положень п. 4 ч. 9 ст. 10-1 Закону № 2011, а не абз. 1 п. 18 ст. 10-1 Закону № 2011.
Проте, ці доводи не спростовують висновки суду апеляційної інстанції про те, що надання додаткової відпустки відповідно до абз. 1 п. 18 ст. 10-1 Закону № 2011 для виїзду за кордон також відбувається за рішенням командира, (що є його правом, а не обов`язком), за наявності документального підтвердження сімейних обставин та інших поважних причин відповідно до приписів Положення № 1115/2009.
Щодо не надання частини щорічної основної відпустки для виїзду за кордон, то позивачем також не зазначено у рапорті підстав, передбачених законодавством, для виїзду за кордон, а також не надано доказів на підтвердження обставин, наявність яких надає військовослужбовцю право виїхати у відпустку за кордон.
Суд звертає увагу, що відповідачем відмовлено не у наданні взагалі відпустки за сімейними обставинами із збереженням грошового забезпечення, частини основної відпустки, а відмовлено у наданні таких відпусток з виїздом за кордон.
Суд не приймає посилання позивача на лист Адміністрації Державної прикордонної служби № 08/Л-9621/16894 від 15.10.2024, текстову роздруківку речника ДПСУ, Проект змін до Закону № 2011, лист МВС від 21.02.2023, лист Генерального штабу ЗСУ від 08.03.2023, які підтверджують право військовослужбовців за певних умов на виїзд за кордон до сім`ї, оскільки всі зазначені докази не мають нормативно-правового характеру, носять рекомендаційний характер, роз`яснюють право, а не обов`язок командирів щодо надання дозволу військовослужбовцям для виїзду за кордон під час проведення відпустки, тому не є обов`язковими для застосування судом при вирішенні спірних правовідносин.
Оскільки судом не встановлено порушень прав позивача відмовою відповідача в наданні позивачу відпустки за сімейними обставинами або з інших поважних причин, частини основної відпустки для виїзду за кордон, тому підстави для задоволення позовних вимог як основних, так і похідних (про стягнення матеріальної та моральної шкоди) відсутні.
Крім того, позивачем не надано жодного належного доказу в підтвердження спричинення йому матеріальної та моральної шкоди.
Щодо компенсації за 90 календарних днів додаткової відпустки суд зазначає наступне.
Відповідно до абзацу першого пункту 23 статті 10-1 Закону № 2011 військовослужбовцям після їх звільнення з полону за їх бажанням надається додаткова відпустка із збереженням грошового забезпечення тривалістю 90 календарних днів без поділу на частини (крім військовослужбовців, які висловили бажання звільнитися з військової служби після звільнення з полону).
Тобто, безперервна відпустка строком на 90 календарних днів надається військовослужбовцю за його бажанням, яке підтверджується зверненням військовослужбовця рапортом про надання такої відпустки до командира.
Проте, позивач не звертався до відповідача з відповідним рапортом про надання такої відпустки в період його служби з 08 лютого 2024 року по дату звільнення зі служби 16 вересня 2024 року, тому відсутні підстави для виплати позивачу компенсації за 90 календарних днів додаткової відпустки відповідно до абз. 1 п. 23 ст. 10-1 Закону № 2011.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.
Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
За приписами пункту 1 частини першої статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвали судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Оскільки судове рішення в межах доводів апеляційної скарги є обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстави для її задоволення та скасування рішення суду першої інстанції відсутні.
Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України,-

                                          ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 06 січня 2025 року у справі № 200/7287/24 – залишити без задоволення.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 06 січня 2025 року у справі № 200/7287/24 – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її ухвалення 31 березня 2025 року.
Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення в порядку, визначеному ст. 328 КАС України.
Повне судове рішення складено 31 березня 2025 року.

Головуючий суддя                                                            І.Д. Компанієць

Судді                                                                                Т.Г. Гаврищук

                                                                                А.В. Гайдар