П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

29 квітня 2025 р.	м. Одеса	Справа № 400/6248/21	

Перша інстанція: суддя Величко А.В.,

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
судді-доповідача – Турецької І. О.,
суддів – Кравченка К. В., Ступакової І. Г.

розглянувши, в порядку письмового провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Миколаївського окружного адміністративного суду від 26 березня 2025 року про залишення без задоволення заяви ОСОБА_1 про зміну способу виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 18 березня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області про стягнення 7 120,94 грн недоплаченої суддівської винагороди за липень 2021 року

В С Т А Н О В И В:

П`ятий апеляційний адміністративний суд 18 березня 2022 року ухвалив постанову, якою визнав дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області (далі – ТУ ДСА в Миколаївській області) щодо нарахування та виплати суддівської винагороди ОСОБА_1 за липень 2021 року, обчисленої виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з 1 січня 2021 року в розмірі 2102 грн – протиправними.
Також суд апеляційної інстанції зобов`язав ТУ ДСА в Миколаївській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суддівську винагороду за липень 2021 року, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого на 1 січня 2021 року складає 2 270 гривень, з урахуванням раніше виплачених сум.
На виконання даного судового рішення, 19 вересня 2022, видано виконавчий лист.
20 березня 2025 року, через підсистему «Електронний суд», ОСОБА_1 подав до Миколаївського окружного адміністративного суду заяву про встановлення або зміну способу та порядку виконання судового рішення.
У цій заяві заявник просив суд змінити спосіб виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 18 березня 2022 року, шляхом стягнення з ТУ ДСА в Миколаївській області на користь ОСОБА_1 недоплаченої суддівської винагороди в сумі 7 207,20 грн.
Заявник посилається на вимоги абзацу 2 частини 3 статті 378 КАС України, оскільки судове рішення не виконано протягом 3 років, а саме: з 18 березня 2022 року до 19 березня 2025 року.
Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 26 березня 2025 року заяву ОСОБА_1 про зміну способу виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 18 березня 2022 року залишено без задоволення.
Приймаючи дану ухвалу, суд першої інстанції виходив із того, що невиплата ТУ ДСА в Миколаївській області нарахованої суддівської винагороди на користь позивача, не є обставиною, що вказує на неможливість виконання судового рішення у цій справі, саме через спосіб захисту, застосований судом при його ухваленні, та не надає достатніх правових підстав для застосування процесуального інституту встановлення порядку і способу виконання судового рішення, регламентованого статтею 378 КАС України.
На думку суду першої інстанції, виключною правовою підставою для прийняття судом рішення про встановлення або зміну способу або порядку виконання судового рішення є наявність обставин, які унеможливлюють або ускладнюють його виконання у спосіб чи порядок, які первинно визначені в рішенні суду.
До того ж, суд першої інстанції висновував, що зобов`язання, встановлене судовим рішенням, стосовно відповідача вчинити певні дії та ухвалення судового рішення про стягнення з відповідача коштів є різними за своєю суттю способами захисту прав та інтересів позивача, які передбачають відмінний механізм виконання судових рішень.
Разом з тим, здійснення судом зміни порядку чи способу виконання рішення не повинно змінювати способу захисту порушеного права, обраного судом при вирішенні справи.
Аналогічні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду від 30.01.2018 у справі № 281/1820/14-а, від 16.05.2018 у справі №556/2609/14-а, які суд, з урахуванням ч.5 ст. 242 КАС України враховує при вирішенні спірних правовідносин.

Відтак, на переконання суду, змінивши спосіб виконання такого рішення із зобов`язання нарахувати та виплатити суму суддівської винагороди на списання конкретної суми такої виплати, відбудеться зміна рішення по суті.

Вважаючи дану ухвалу суду першої інстанції незаконною та необґрунтованою, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить її скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його  заяви про зміну способу виконання судового рішення.
В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 указує, що висновки Верховного Суду про неможливість змінювати рішення суду, встановлюючи інший спосіб його виконання із зобов`язання нарахувати та виплатити на стягнення, не підлягали застосуванню до спірних правовідносин, оскільки у статтю 378 КАС України з 19.12.2024 внесено зміни.
Так, підставою для зміни способу виконання судового рішення, згідно із внесеними у статтю 378 КАС України змінами, є невиконання суб`єктом владних повноважень судового рішення протягом двох місяців. Тобто, на думку скаржника, невиконання судового рішення протягом двох місяців безальтернативно є підставою для зміни способу його виконання.
Окрім того, скаржник вважав помилковим висновок суду першої інстанції про те, що встановлення або зміна способу виконання судового рішення можливо лише у випадку коли наявні обставини, які унеможливлюють або ускладнюють його виконання, позаяк абзацом 2 частини 3 статті 378 КАС України врегульовано наявність іншої безумовної підстави.

Відзив на апеляційну скаргу від ТУ ДСА в Миколаївській області не надходив.

Враховуючи, що учасники справи клопотання про розгляд справи за їх участі не подавали, суд апеляційної інстанції, відповідно до пункту 1 частини 1 статті 311 КАС України, розглянув справу в порядку письмового провадження.

Переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для її задоволення, з огляду на таке.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України; судове рішення є обов`язковим до виконання; держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку; контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Конституційний Суд України зазначив, що складовою права кожного на судовий захист є обов`язковість виконання судового рішення (абзац третій пункту 2.1 мотивувальної частини Рішення від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013). Це право охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).
Також, Конституційний Суд України у Рішенні від 26 червня 2013 року взяв до уваги практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який, зокрема, у пункті 43 рішення у справі «Шмалько проти України» (заява № 60750/00, від 20 липня 2004 року) вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.
Крім того, у Рішенні від 15 травня 2019 року № 2-р(II)/2019 Конституційний Суд України з посиланням на практику ЄСПЛ підкреслив, що визначене статтею 6 Конвенції право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення не виконувалося на шкоду одній зі сторін; і саме на державу покладено позитивний обов`язок створити систему виконання судових рішень, яка була б ефективною як у теорії, так і на практиці, і гарантувала б їх виконання без неналежних затримок; ефективний доступ до суду включає право на те, щоб рішення суду було виконане без невиправданих затримок; держава та її державні органи відповідальні за повне та своєчасне виконання судових рішень, які постановлені проти них (пункт 84 рішення у справі «Валерій Фуклєв проти України» від 7 червня 2005 року, заява № 6318/03; пункт 43 рішення у справі «Шмалько проти України» від 20 липня 2004 року, заява № 60750/00; пункти 46, 51, 54 рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» від 15 жовтня 2009 року, заява № 40450/04; пункт 64 рішення у справі «Apostol v. Georgia» від 28 листопада 2006 року, заява № 30779/04).
На підставі аналізу статей 3, 8, частин першої та другої статті 55, частин першої та другої статті 129-1 Конституції України в системному взаємозв`язку Конституційний Суд України в пункті 2.1 мотивувальної частини Рішення від 15 травня 2019 року № 2-р(II)/2019 констатував, що обов`язкове виконання судового рішення є необхідною умовою реалізації конституційного права кожного на судовий захист, тому держава не може ухилятися від виконання свого позитивного обов`язку щодо забезпечення виконання судового рішення задля реального захисту та відновлення захищених судом прав і свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави. Позитивний обов`язок держави щодо забезпечення виконання судового рішення передбачає створення належних національних організаційно-правових механізмів реалізації права на виконання судового рішення, здатних гарантувати здійснення цього права та обов`язковість судових рішень, які набрали законної сили, що неможливо без їх повного та своєчасного виконання.
Відповідно до статті 14 КАС України судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України.
Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їхніми посадовими та службовими особами, фізичними та юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, установлену законом.
Аналогічні положення містяться у статті 370 КАС України, відповідно до якої судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Отже, обов`язковість виконання судового рішення є важливою складовою права особи на справедливий суд, що гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та однією з основних засад судочинства, визначених статтею 129-1 Конституції України, а також статтями 14 та 370 КАС України.

Відповідно до частини 1 статті 378 КАС України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Питання про відстрочення або розстрочення виконання, зміну чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення може бути розглянуто також за ініціативою суду.
Частина 3 статті 378 КАС України передбачає, що підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.
Невиконання суб`єктом владних повноважень судового рішення, яке набрало законної сили, щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту та пільг протягом двох місяців з дня набрання законної сили судовим рішенням є самостійною підставою для зміни способу і порядку виконання такого судового рішення шляхом стягнення з такого суб`єкта владних повноважень відповідних виплат.

Зі змісту наведеної норми вбачається, що КАС України установлює коло рішень, невиконання яких впродовж двох місяців є підставою для зміни способу виконання рішення на стягнення із суб`єкта владних повноважень відповідних виплат, а саме: щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту та пільг.

У межах даної справи, судове рішення прийнято про зобов`язання нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суддівську винагороду, яка не передбачена у частині 3 статті 378 КАС України, а відтак її невиплата протягом двох місяців з дня набрання законної сили судовим рішенням, не є підставою для зміни способу виконання судового рішення.
Суд апеляційної інстанції, досліджуючи доводи апеляції, в розрізі мотивів, які покладені судом першої інстанції в основу оскаржуваного рішення, вважає, що є релевантними та застосовними до спірних правовідносин правові висновки Верховного Суду стосовно зміни способу виконання судового рішення із зобов`язання на стягнення.
Як неодноразово заявляв суд найвищої інстанції, зміна способу і порядку виконання рішення суду – це прийняття судом нових заходів для реалізації рішення в разі неможливості його виконання у порядку і способом, раніше встановленими судом. Отже, суд за наявності обґрунтованих підстав та належних доказів може змінити спосіб та порядок виконання рішення суду, однак не змінюючи при цьому його змісту, або ж відмовити в задоволенні такої заяви.
Подібна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12.06. 2019 у справі № 800/203/17.

Є важливим, на думку суду апеляційної інстанції те, що зобов`язання ТУ ДСА в Миколаївській області вчинити певні дії зі сплати заборгованості суддівської винагороди та стягнення з відповідача – суб`єкта владних повноважень певного розміру грошових коштів за конкретний період є різними за своєю суттю способами захисту прав та інтересів позивача, які обираються позивачем при поданні позову, а судом при ухваленні рішення.
Резолютивна частина постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду 18 березня 2022 має зобов`язальний характер, суд не вирішував позовні вимоги майнового характеру щодо стягнення певної суми коштів і, як наслідок, не перевіряв правильність нарахування заборгованості суддівської винагороди.
Отож, оскільки розрахунок належної ОСОБА_1 заборгованості суддівської винагороди не здійснювався, тому, змінити спосіб виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду 18 березня 2022 із зобов`язання нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суддівську винагороду за липень 2021 року, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого на 1 січня 2021 на стягнення конкретної суми цієї заборгованості, на думку суду апеляційної інстанції, буде вирішенням питання, що не було предметом дослідження судом при розгляді справи по суті.
Подібного підходу дотримувався Верховний Суд, зокрема у постановах від 07.03.2018 у справі № 456/953/15-а, від 16.07.2020 у справі №130/2176/17, від 11.11.2020 року у справі №817/628/15 та від 17.02.2021 у справі №295/16238/14-а.

Скаржник, в апеляційній скарзі указує на те, що зміни, внесені до статті 378 КАС України, зокрема до її частини 3, корінним чином змінили правове регулювання спірних правовідносин, адже з`явилася самостійна підстава для зміни його способу і порядку виконання судового рішення, а саме: його невиконання, протягом двох місяців з дня набрання ним законної сили. За таких умов, на його думку, практика Верховного Суду, яка склалася за старою редакцією статті 378 КАС України, не є застосовною до спірних правовідносин.
Колегія суддів вважає помилковим такий аргумент, адже зміни, які торкнулися даної норми, на ОСОБА_2 не розповсюджуються, позаяк виплати, щодо яких заявлені вимоги про стягнення, не відносяться до пенсійних або соціальних.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги не містять належних обґрунтувань, які б свідчили про допущення судом першої інстанції порушень норм процесуального права при постановленні оскаржуваної ухвали.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення – без змін.
За змістом частини 1 статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та постановив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, за наслідками розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду – без змін.
За результатами апеляційного перегляду, розподіл судових витрат, відповідно до вимог статті 139 КАС України, не проводиться.

Згідно з частиною другою статті 328 КАС України в касаційному порядку можуть бути оскаржені ухвали суду першої інстанції про забезпечення позову, заміни заходу забезпечення позову, ухвали, зазначені в пунктах 3, 4, 5, 12, 13, 17, 20 частини першої статті 294 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.
Постанова суду апеляційної інстанції, прийнята за результатом розгляду скарги на ухвалу суду першої інстанції про залишення без задоволення заяви про зміну способу виконання судового рішення не відноситься до переліку тих, що підлягають касаційному оскарженню в розумінні приписів частини 2 статті 328 КАС України.

Керуючись статтями 308, 311, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Ухвалу Миколаївського окружного адміністративного суду від 26 березня 2025 року про залишення без задоволення заяви ОСОБА_1 про зміну способу виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 18 березня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області про стягнення 7 120,94 грн недоплаченої суддівської винагороди за липень 2021 року – залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Доповідач - суддя                                                                       І. О. Турецька

суддя                                                                                           К. В. Кравченко

суддя                                                                                           І. Г. Ступакова

Повне судове рішення складено 29.04.2025.