ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 619/3498/24
Номер провадження 22-ц/818/390/25

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 травня 2025 року         м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Мальованого Ю.М.,
суддів: Тичкової О.Ю., Яцини В.Б.,
за участю:
секретаря судового засідання Супрун Я.С.,
представниці позивачки адвоката Делль Л. Б.,
відповідача ОСОБА_1 ,
представника відповідача адвоката Огієнко Б. С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 14 серпня 2024 року в складі судді Нечипоренко І.М. по справі № 619/3498/24 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2024 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.
Позовна заява мотивована тим, що вона перебувала з ОСОБА_1 у шлюбі з 10 серпня 2001 року, від якого мають двох дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які проживають з нею.
Наразі відповідач мешкає окремо, в провадженні суду перебуває справа про розірвання шлюбу.
Під час шлюбу за спільні сумісні кошти ними була придбана трикімнатна квартира АДРЕСА_1 за договором купівлі-продажу від 06 жовтня 2020 року. Під час придбання квартири нею була надана заява про згоду своєму чоловіку на придбання квартири за сумісні кошти, що зафіксовано у пункті 1.7 договору купівлі-продажу.
Відповідач не визнає її права на 1/2 частину квартири, зняв її та їхню дочку з реєстрації місця проживання у квартирі без їх відома. 
Просила в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 65,7 кв м, житловою площею 39,1 кв м.
10 липня 2024 року від представника відповідача надійшов відзив на позов, у якому він просив повністю відмовити у його задоволенні, оскільки позивачка за час шлюбу майже ніде не працювала та не мала жодних джерел доходу, які б вносилися до сімейного бюджету. Відповідач 29 липня 2020 року продав належну йому спадкову квартиру за суму, еквівалентну 10 000,00 доларам США, та на отримані кошти купив спірну квартиру. Різницю вартості, якої не вистачало, надала його мати. Про придбання квартири на спільні кошти у договорі зазначено формально. Після придбання квартири потрібно було робити ремонт, для чого він продав належну йому кімнату у гуртожитку. Позивачка змінила замки у квартирі, допустила утворення заборгованості зі сплати комунальних послуг, тому він був змушений зняти її та дочку з місця реєстрації. 
12 липня 2024 року ОСОБА_2 подала відповідь на відзив, в якій посилалась на те, що вона постійно працювала і мала доходи, а також оплачувала комунальні послуги. Між продажом спадкової квартири відповідачем та купівлею спірної квартири пройшло декілька місяців, та відповідач мав можливість розпорядитися коштами на інші свої потреби. При оформленні договору купівлі-продажу ОСОБА_1 мав можливість зазначити у договорі, що він купує квартиру за власні кошти, вказавши джерело їх походження, але цього зроблено не було, натомість вона подала нотаріусу письмову заяву про згоду на купівлю цієї квартири за сумісні кошти. Відповідач залишив квартиру добровільно, вона не перешкоджала йому користуватись нею. 
13 серпня 2024 року представник ОСОБА_1 подав до суду додаткові пояснення, в яких акцентував увагу на тому, що відповідач придбав спірну квартиру через короткий проміжок часу після продажу власної успадкованої квартири. Окрім грошей від продажу власної квартири відповідача, подружжя інших коштів не мало. Сума доходу ОСОБА_1 за останні 15 років до дати правочину не дозволила би придбати квартиру за 283 408,00 грн, а сума від продажу квартири відповідача лише на 6 508,00 грн менше від вартості оспорюваної квартири. Гроші ж від продажу кімнати АДРЕСА_2 , були використані подружжям для здійснення ремонту та придбання меблів у свою нову квартиру. В момент укладення договору купівлі-продажу спірної квартири ОСОБА_1 діяв виключно в інтересах своєї родини, задля поліпшення умов проживання всіх її членів, та не розрізняв на той час «власне» і «спільне», не приділив достатньої уваги наданню ОСОБА_2 згоди на придбання майна за спільні кошти. Позивачка є власницею іншої квартири та не залишиться без місця для проживання.
Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 14 серпня 2024 року позов ОСОБА_2 задоволено повністю. У порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право власності, по 1/2 частині за кожним, на квартиру АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 5292,90 грн.
Рішення суду мотивовано тим, що ОСОБА_1 , перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_2 та за офіційної її згоди, за сумісні гроші, що відображено у договорі купівлі-продажу, придбав у власність спірну квартиру, без будь-яких застережень щодо використання особистих коштів, з метою спільного проживання усієї сім`ї, що дозволяє надати цій квартирі правовий статус спільної власності подружжя. Позивачка надала суду докази на підтвердження того, що спірну квартиру було придбано в період шлюбу, в свою чергу відповідач не довів, що ця квартира не є спільною сумісною власністю подружжя, а тому вказане нерухоме майно є спільним сумісним майном подружжя, і їх частки у праві спільної сумісної власності є рівними.
Не погоджуючись з рішенням суду 13 вересня 2024 року через систему «Електронний суд» представник ОСОБА_1 – адвокат Грищенко О.В. подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду – скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не було з`ясовано джерело походження коштів, за які було придбане спірне майно. Виходячи з розміру доходів подружжя, у них не було накопичень, достатніх для придбання квартири. Отримавши 16 липня 2020 року у спадок квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , він продав її 29 липня 2020 року за 276 900,00 грн, та після нетривалого пошуку житла 06 жовтня 2020 року придбав спірну квартиру за 283 408,00 грн. Різниця сум між коштами від продажу квартири, отриманої у спадок, та вартістю придбаної квартири склала лише 6 508,00 грн, а проміжок часу між вказаними правочинами склав лише 69 днів. Крім того, 21 жовтня 2020 року ОСОБА_1 отримав свідоцтво про право власності на кімнату в порядку приватизації за адресою: АДРЕСА_4 , яку він також продав 11 листопада 2020 року, а отримані від продажу кошти витратив на ремонт та придбання меблів у спірну квартиру. Таким чином, придбання квартири, що є предметом позову, а так само збільшення її вартості відбулось за рахунок його особистих коштів. Витрачаючи власні кошти на придбання квартири він насамперед дбав про благополуччя своєї родини, не приділив достатньої уваги умові договору про придбання майна за спільні кошти, яка й не була достатньо роз`яснена нотаріусом. Судом відхилена його заява про виклик та допит свідків, які мають відомості про джерела походження коштів, за які набуте спірне майно.
22 жовтня 2024 року через систему «Електронний суд» ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила залишити її без задоволення, а рішення суду – без змін.
Відзив мотивовано тим, що суд першої інстанції належним чином дав оцінку наданим доказам та зазначив, що відповідачем не було доведено факту того, що отримані ним кошти від продажу квартири в м. Харкові в липні 2020 року були витрачені саме на придбання спірної квартири у жовтні 2020 року. Суд врахував, що відповідач, перебуваючи у шлюбі з нею та за офіційною її згодою, за сумісні гроші, що зазначено в договорі купівлі-продажу квартири, придбав у власність спірну квартиру, без будь-яких застережень щодо використання особистих коштів з метою спільного проживання сім`ї. Перебуваючи у шлюбі вона постійно працювала, що підтверджується копією трудової книжки та трудовими договорами, та накопичувала кошти на придбання спірної квартири. Продаж приватизованої відповідачем кімнати був здійснений після купівлі спірної квартири, а також суду не було надано жодних доказів, що підтверджують вкладання ним коштів у ремонт (чеки, квитанції на придбання будматеріалів для ремонту квартири та придбання меблів). Договір купівлі-продажу спірної квартири від 06 жовтня 2020 року був укладений в приміщенні нотаріальної контори. В момент його укладення відповідач усвідомлював значення своїх дій і керував ними, мав необхідний обсяг цивільної дієздатності; договір укладений не під впливом тяжких обставин і на вкрай невигідних умовах; договір вчинений не під впливом помилки, обману або насильства, без наміру приховати будь-які інші правочини, не є фіктивним, удаваним, не суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. ОСОБА_1 , укладаючи цей договір діючи добровільно і перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій, попередньо ознайомлений з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений правочин. У клопотанні про виклик свідків відповідач заявляв про допит в якості свідків себе самого та його матері - ОСОБА_5 , яка не була присутня при укладенні договору купівлі-продажу спірної квартири в нотаріальній конторі. Ці свідки зацікавлені особи по справі і не можуть бути об`єктивними. Всі обставини підтверджені численними письмовими доказами, наданими суду першої інстанції. На теперішній час відповідач вдруге одружився, зареєстрував в спірній квартирі дружину і її двох неповнолітніх дітей, змінив замки в дверях і перешкоджає їй зі спільними дітьми проживати в квартирі.
11 грудня 2024 року через систему «Електронний суд» представник ОСОБА_1 адвокат Грищенко О.В. подав до суду заяву про виклик свідків, в якій просив допитати у якості свідків ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , яку колегія суддів відхиляє, оскільки всупереч вимогам статті 91 ЦПК України, в ній не зазначені конкретні обставини, які можуть бути підтверджені показаннями свідків.
13 грудня 2024 року засобами електронної пошти представник ОСОБА_1 адвокат Грищенко О.В. подав додаткові пояснення, в яких акцентував увагу на відсутності у подружжя достатніх накопичень і доходів на час придбання спірної квартири, а також, що при придбанні квартири за власні кошти відповідач виходив з інтересів сім`ї.
Заслухавши суддю-доповідача, відповідача ОСОБА_1 та його представника адвоката Огієнко Б. С., які підтримали апеляційну скаргу, представника позивачки адвоката Делль Л. Б., яка проти скарги заперечувала, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, виходячи з наступного.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі з 10 серпня 2001 року, який розірвано рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 25 червня 2024 року (а.с. 8).
Від шлюбу сторони мають дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які проживають з позивачкою (а.с. 9-10).
ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 16 липня 2020 року, належала квартира АДРЕСА_5 , яку він 29 липня 2020 року на підставі договору купівлі-продажу № 3158 продав ОСОБА_7 за 276 900,00 грн, що є еквівалентом 10 000,00 доларів США (а.с. 61, 146).
06 жовтня 2020 року за договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Дергачівського РНО Харківської області Пугачовою І.В. за № 1998, ОСОБА_1 купив квартиру АДРЕСА_1 за 283 408,00 грн (а.с. 11-12).
Відповідно до п. 1.6 договору сторони свідчать, що в момент вчинення цього договору вони усвідомлюють значення своїх дій і керують ними, мають необхідний обсяг цивільної дієздатності, договір укладений не під впливом тяжкої для них обставини і на вкрай невигідних умовах, договір вчинений не під впливом помилки, обману або насильства, договір вчинений без наміру приховати будь-які інші правочини, не є фіктивним, удаваним, не суперечать правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
У п. 1.7 договору зазначено, що дружиною покупця ОСОБА_2 надана нотаріусу письмова заява про згоду своєму чоловіку ОСОБА_1 придбати за суму та на умовах за його розсудом на сумісні гроші вищезазначену квартиру.
Право власності на зазначену квартиру зареєстровано в цілому за ОСОБА_1 , що підтверджено Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 28 травня 2024 року (а.с. 37).
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а також їхні діти зареєстровані та проживали у квартирі АДРЕСА_1 : ОСОБА_1 – з 10 листопада 2020 року, а ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_6 – з 23 жовтня 2020 року. 
26 січня 2024 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зняті з реєстрації місця проживання за вказаною адресою (а.с. 13, 15-17, 43).
З серпня 2022 року ОСОБА_6 фактично не проживав у спірній квартирі, що підтверджується актом від 18 січня 2024 року, складеним депутатом Солоницівської селищної ради в присутності сусідів (а.с. 18).
З наданого ОСОБА_2 звіту про незалежну оцінку майна вбачається, що вартість квартири АДРЕСА_1 станом на 05 квітня 2024 року складає 1 058 563,00 грн (а.с. 19-27).
З наданого ОСОБА_1 звіту № 020721-1 про оцінку квартири АДРЕСА_1 вбачається, що її вартість станом на 02 липня 2024 року – 298 436,00 грн (а.с. 56).
11 листопада 2020 року ОСОБА_1 також продано ОСОБА_8 за договором купівлі-продажу № 2166 належну йому в порядку приватизації кімнату, що розташована за адресою: АДРЕСА_6 , за 112 560,00 грн (а.с. 148-149).
На підтвердження своїх доходів як ОСОБА_1 так і ОСОБА_2 надані індивідуальні відомості про застраховану особу Пенсійного фонду України, з яких вбачається, що станом на час придбання спірної квартири (жовтень 2020 року) у ОСОБА_1 доходи відсутні, а ОСОБА_2 мала дохід біля 5500,00 грн на місяць (а.с. 57-59, 93-98). Також ОСОБА_2 надана копія трудової книжки, з якої вбачається, що на час придбання спірної квартири вона працювала охоронцем, копії трудових договорів за 2022-2024 роки, акти приймання-передачі робіт (послуг) за січень-травень 2024 року (а.с. 78-91).
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 також надані докази на підтвердження оплати комунальних послуг за адресою спірної квартири (а.с. 62-65, 99-103 а).
Частина 1 статті 21 СК України визначає шлюбом сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до частини 1 статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя.
Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України).
Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду від 09 листопада 2022 року у справі № 569/13242/14-ц.
Відповідно до частини 3, 4 статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.
Згідно із статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Тобто, статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.
Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц, провадження № 61-15462св18, а також у постанові Верховного Суду від 28 грудня 2022 року у справі № 676/4308/21 (провадження № 61-7301св22). 
Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).
Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.
У зв`язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.
Частиною 7 статті 57 СК України передбачено, що якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.
У разі, якщо спірне майно учасниками справи набуто в період перебування в шлюбі, той факт, що воно зареєстровано на одного з подружжя, не позбавляє іншого права на частку в такому майні.
Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду від 19 грудня 2022 року у справі № 330/1569/19.
Згідно з частиною 3 статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Норма частини 3 статті 61 СК України кореспондує з частиною 4 статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина 2 статті 65 СК України).
За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.
Таким чином, якщо один із подружжя уклав договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.
Такі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19).
Згідно зі статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина 1 статті 71 СК України).
Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.
Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини 1, 2 статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина 2 статті 364 ЦК України).
Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу 2 частини 1 статті 71 СК України). Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання (див. пункт 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21).
Поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України).
Як вбачається з матеріалів справи, з 10 серпня 2001 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі, в період якого придбано квартиру АДРЕСА_1 вартістю 284 408,00 грн на підставі договору купівлі-продажу від 06 жовтня 2020 року. Шлюб між сторонами розірвано у 2024 році.
Спростовуючи поширення правового режиму спільного сумісного майна на вказану квартиру ОСОБА_1 посилався на те, що спірна квартира хоча і була набута у період шлюбу з ОСОБА_2 , проте придбана ним за особисті кошти, отримані від продажу успадкованої ним квартири АДРЕСА_5 , за договором купівлі-продажу від 29 липня 2020 року. Продаж зазначеної квартири вчинено за 276 900,00 грн.
Однак, саме по собі посилання ОСОБА_1 на те, що спірна квартира була придбана хоча і за час шлюбу, однак за належні йому особисті кошти, отримані від продажу власної спадкової квартири, не є достатнім доказом сплати ним особистих коштів за придбане у шлюбі майно. Належних і допустимих доказів придбання спірного майна саме за ці кошти, з урахуванням того, що між продажом його квартири та купівлею спірної минуло понад два місяці, він не надав. 
Колегія суддів акцентує увагу на тому, що пунктом 1.7 договору купівлі-продажу спірної квартири від 06 жовтня 2020 року передбачено, що дружиною покупця ОСОБА_2 надана нотаріусу письмова заява про згоду своєму чоловіку ОСОБА_1 придбати за суму та на умовах за його розсудом на сумісні гроші вищезазначену квартиру, підпис на якій нотаріально засвідчений приватним нотаріусом Дергачівського РНО Харківської області Пугачовою І.В. за реєстровим номером 1997 (а.с. 12).
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2024 року у справі № 712/3590/22 (провадження № 61-14297сво23) зроблено висновок, що наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя. У разі якщо інший з подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) для набуття майна в спільну сумісну власність, і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність.
Вказаний висновок також підтримано в постановах Верховного Суду від 20 червня 2024 року у справі № 635/2755/17, провадження № 61-13911св23, від 24 липня 2024 року у справі № 337/2735/22, провадження № 61-3355св23, від 12 серпня 2024 року у справі № 369/7426/21, провадження № 61-15433св23.
Наявність згоди одного з подружжя на укладення другим з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном наділяє його необхідним обсягом повноважень на вчинення такого правочину (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 (провадження № 12-71гс20)).
Надання згоди іншим з подружжя на набуття майна подружжям (стороною договору) свідчить про набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності, оскільки у такому випадку відбувається розпорядження коштами, які належать подружжю на праві спільної сумісної власності. Вказаною заявою визначено режим спільних грошових коштів як таких, що використані в інтересах сім`ї. Отже, при укладенні договору купівлі-продажу квартири подружжя встановило правовий режим джерела набуття спірного майна, яким є спільні кошти подружжя. У такому випадку регулюючий ефект договору поширюється як на сторони договору, так і на іншого з подружжя (співвласника), який надав згоду на розпорядження спільним майном. 
Касаційний суд неодноразово звертав увагу на те, що по своїй сутності згода є одностороннім правочином (постанови Верховного Суду від: 23 червня 2021 року у справі № 537/3100/17; 10 листопада 2021 року в справі № 756/2312/18; 24 листопада 2021 року в справі № 357/15284/18; 26 січня 2022 року в справі № 754/5554/16-ц; 06 липня 2022 року в справі № 303/2983/19).
У передбаченому законом порядку ні пункт 1.7 договору купівлі-продажу, ні заява ОСОБА_2 про надання згоди на придбання спірного майна за спільні кошти, недійсними не визнавалися. 
Посилання відповідача на те, що він не приділив достатньої уваги умові договору про придбання майна за спільні кошти, яка й не була достатньо роз`яснена нотаріусом, колегія суддів відхиляє, оскільки при укладенні договору ОСОБА_1 усвідомлював значення своїх дій та керував ними, а також прочитав його текст, що підтверджується його підписом.
Колегія суддів також звертає увагу на те, що під час вчинення зазначеного правочину ОСОБА_1 не повідомив про свій намір придбати квартиру на праві особистої приватної власності, якщо він вважав, що майно придбавалось за особисті грошові кошти, отримані від продажу іншої квартири. У нього не було жодних перешкод для зазначення цих обставин безпосередньо в тексті договору купівлі-продажу від 06 жовтня 2020 року, однак він таким правом не скористався.
Зазначене відповідає висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду від 17 лютого 2022 року у справі № 642/3248/19 (провадження № 61-3251св21)).
До того ж, ОСОБА_1 не заперечує, що придбання спірної квартири здійснювалось на той час в інтересах всієї родини для їх спільного проживання, тобто кошти витрачались саме в інтересах сім`ї.
Встановивши, що спірна квартира АДРЕСА_1 придбана ОСОБА_1 під час перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 за спільні кошти, відповідач належними та допустимими доказами не спростував презумпцію права спільної сумісної власності подружжя, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вона є їх спільною сумісною власністю, тому підлягає поділу між ними у рівних частках.
Посилання ОСОБА_1 на відсутність інших джерел отримання подружжям доходів та їх розмірів у період з моменту укладення шлюбу та до моменту придбання спірної квартири, за рахунок яких можливо було б накопичити кошти у обсязі, необхідному для придбання житла, судова колегія не приймає, оскільки ці факти не є безспірними доказами, які спростовують презумпцію спільної сумісної власності на майно.
Доводи ОСОБА_1 щодо того, що він витратив кошти від продажу належної йому приватизованої кімнати на покращення спірної квартири, а саме її ремонт та придбання меблів, не можуть бути взяті до уваги, оскільки це не є підставою для відступу від засад рівності часток подружжя, та будь-яких доказів проведення ремонтних робіт і придбання рухомого майна відповідачем не надано.
Посилання ОСОБА_1 на те, що судом відхилена його заява про виклик та допит свідків, які мають відомості про джерела походження коштів, за які набуте спірне майно, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки при укладенні договору купівлі-продажу спірної квартири подружжям було визначено режим спільних грошових коштів як таких, що використані в інтересах сім`ї, що підтверджується змістом договору. Обставин, які б могли бути підтверджені саме показаннями його як свідка та його матері, щодо яких відсутні належні письмові докази, відповідачем не наведено.
Отже, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 висновків суду першої інстанції не спростовують, фактично зводяться до переоцінки доказів, яким судом надана належна оцінка.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та норми матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні в справі докази і надав їм  належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права. 
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 14 серпня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 26 травня 2025 року

Головуючий                                                         Ю.М. Мальований 

Судді                                                                 О.Ю. Тичкова

В.Б. Яцина