ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/315/25 Справа № 202/5707/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Слюсар Л. П. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова  М. Ю.	

Категорія 81 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2025 року                                                                м. Дніпро
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді – Петешенкової М.Ю.,
суддів – Городничої В.С., Красвітної Т.П.,
при секретарі - Лопаковій А.Д.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29 травня 2024 року у складі судді Слюсар Л.П.
у справі за скаргою ОСОБА_1 , заінтересована особа - Індустріальний відділ державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), стягувач - Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», боржник - ОСОБА_1 на дії посадових осіб державної виконавчої служби та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вищевказаною скаргою, посилаючись на те, що на примусове виконання виконавчого напису №2853 від 14 листопада 2014 року, вчиненого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. про звернення стягнення на нерухоме майно, а саме кв. АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 та іншим членам сім`ї на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» 17 листопада 2014 року Індустріальним ВДВС у м. Дніпрі відкрито виконавче провадження № 45477421. 
З інформаційної довідки № 369482717 від 12 березня 2024 року вбачається, що державним виконавцем Індустріального відділу державної виконавчої служби Ванжою О.В. 17 листопада 2014 року по ВП № 45477421 накладено арешт на майно боржника.
Зазначає, що на заяву представника боржника від 28 березня 2024 року, надійшло письмове повідомлення від 02 квітня 2024 року № 27512, з якого вбачається, що виконавче провадження з примусового виконання виконавчого напису №2853 від 14 листопада 2014 року, вчиненого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. про звернення стягнення на нерухоме майно, а саме кв. АДРЕСА_2 , що належить на праві власності ОСОБА_1 та іншим членам сім`ї на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» ВП №45477421, завершено 11 грудня 2014 року на підставі п.9 ч.1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (у зв`язку з забороною, мораторієм), та у зв`язку зі спливом строків зберігання, виконавче провадження знищено. 
Представник боржника 17 квітня 2024 року подав заяву до Індустріального відділу державної виконавчої служби про зняття вищевказаного арешту. До заяви надавалися докази про відсутність заборгованості ОСОБА_1 перед ТОВ «ОТП Факторинг Україна», а саме довідка від 15 березня 2024 року №21, згідно якої ОСОБА_1 та ОСОБА_2 повністю погасили заборгованість за кредитним договором № ML-301/153/2008 від 03 квітня 2008 року, тобто, боржник стягувачу погасив заборгованість добровільно після завершення ВП № 45477421 .
26 квітня 2024 року письмовим повідомленням за № 342090 начальник Індустріального відділу державної виконавчої служби Сергій Півень відмовив в задоволенні заяви на тій підставі, що боржник не надав докази про сплату виконавчого збору або витрат виконавчого провадження .
З такою відмовою посадової особи Індустріального відділ державної виконавчої служби представник боржника не погоджується, оскільки виконавчий лист щодо боржника було повернуто стягувану, у зв`язку із завершенням виконавчого провадження, строк пред`явлення його до примусового виконання сплив, проте залишився чинним арешт майна боржника.
Станом на день звернення представника боржника до державної виконавчої служби із заявою про скасування арешту, 17 квітня 2024 року жоден виконавчий лист про стягнення із заявника боргу на виконанні не перебуває, що підтверджується копією витягу із АСВП від 30 квітня 2024 року.
Окрім того, у період з 20 грудня 2012 року (повернення виконавчого листа стягувачу) до дня розгляду заяви про зняття арешту, 17 квітня 2024 року органами державної виконавчої служби не проводились виконавчі дії з примусового виконання виконавчого листа та відсутні відомості про наявність будь-яких відкритих виконавчих проваджень, за якими ОСОБА_1 є боржником.
Вважає, що відсутність відкритого виконавчого провадження та знищення матеріалів виконавчого провадження за терміном зберігання свідчить про безпідставність продовження дії арешту.
Оскільки такі дії порушують його права, просив визнати неправомірною дію посадової особи, а саме начальника відділу Сергія Півня Індустріального відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), пов`язану з відмовою зняти арешт на його майно, накладений постановою від 17 листопада 2014 року державним виконавцем Ванжою О.В. в рамках виконавчого провадження № 45477421, та яка викладена в листі № 34209 від 26 квітня 2024 року; зобов`язати начальника Індустріального відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Сергія Півня зняти арешт на його майно, накладений постановою державного виконавця Ванжою О.В. від 17 листопада 2014 року.
Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29 травня 2024 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що скаржником не надано підтверджуючих документів сплати виконавчого збору, а тому підстави для визнання неправомірних дій посадової особи пов`язаної з відмовою зняття арешту та зобов`язання зняти арешт з майна боржника, відсутні, оскільки останній діяв у межах повноважень та у спосіб, що визначені Законом.
Не погодившись з такою ухвалою суду, Ходус Є.В. звернувся з апеляційною скаргою в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати ухвалу суду та ухвалити нове рішення про задоволення скарги.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не в повній мірі з`ясовані обставини у справі. Вказує, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що державний виконавець при поверненні виконавчого документу стягувачу не зазначив про скасування арешту, накладеного на майно боржника та не врахував, що з моменту завершення виконавчого провадження минуло більше 10 років, виконавче провадження вже знищено у зв`язку із закінченням строку його зберігання і матеріали справи не містять відомостей про те, що стягувач повторно пред`явив виконавчий лист до виконання на момент розгляду скарги. Окрім того, вказує, що подальше накладання арешту на майно боржника є невиправданим втручанням у право на мирне володіння майном та обмежує права боржника, позбавляє його можливості вільно користуватися та розпоряджатися належним йому на праві власності майном. Також, вказує, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що у боржника відсутня заборгованість перед стягувачем, а тому наявні правові підстави для задоволення його скарги.
Відзиву на апеляційні скарги до суду не надходило.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду скасуванню, з огляду на наступне.
Згідно положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає.
Судом встановлено, що на виконанні в Індустріальному відділі державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції перебувало виконавче провадження №45477421 з примусового виконання виконавчого напису №2853 від 25 липня 2014 року вчиненого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М 25 липня 2014 року, яким звернено стягнення на нерухоме майно на суму 784949,76 грн., а саме квартиру АДРЕСА_2 , яка на праві власності належить ОСОБА_1 ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна».
Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна №369482717, міститься актуальна інформація про арешт нерухомого майна, номер запису про обтяження: 7737441, державна реєстрація 18 листопада 2014 року, постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: ВП №45477421, виданий 17 листопада 2014 року, обтяжувач Індустріальний відділ державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції.
Відповідно до довідки ТОВ «ОТП Факторинг Україна» від 15 березня 2024 року №21, ОСОБА_1 та фінансовий поручитель ОСОБА_2 повністю погасили заборгованість по кредитному договору №ML-301/153/2008 від 03 квітня 2008 року. 
Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки скаржником не надано підтверджуючих документів сплати виконавчого збору, а тому відсутні законні підстави для визнання неправомірних дій посадової особи пов`язаної з відмовою зняття арешту та зобов`язання зняти арешт з майна боржника, оскільки останній діяв у межах повноважень та у спосіб, що визначені Законом.
Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду, з огляду на таке. 
Відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.
Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.
Відповідно до ч. 1 та п. 2 ч. 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (ч. 1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження»).
Згідно з положеннями ч. 2, 3 ст. 451 ЦПК України, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).
Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.
Як вбачається з листа Індустріального відділу державної виконавчої служби у м.Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 02 квітня 2024 року № 27512, виконавче провадження було завершене на підставі п. 9 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції яка діяла на час винесення постанови).
Відповідно до довідки ТОВ «ОТП Факторинг Україна» від 15 березня 2024 року №21, ОСОБА_1 та фінансовий поручитель ОСОБА_2 повністю погасили заборгованість по кредитному договору №ML-301/153/2008 від 03 квітня 2008 року. Інших кредитних відносин між сторонами у справі, не має (довідка ТОВ «ОТП Факторинг Україна» від 19 грудня 2024 року). 
ОСОБА_1 оскаржує бездіяльність виконавчої служби саме за наслідками відмови у задоволенні його заяви про зняття арешту.
Виходячи зі змісту ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» за заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.
Аналогічні положення містяться і у чинній редакції Закону.
Відповідно до положень ч. 4 ст. 59 Закону України "Про виконавче провадження" (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у ч.6 ст. 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені п. 1-2 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону.
Частиною 2 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.
Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який застосовується для забезпечення реального виконання рішення, що відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» підлягає примусовому виконанню.
Водночас, у випадку повного виконання виконавчого документа та сплати витрат, пов`язаних з його примусовим виконанням, підстави для збереження чинності арешту майна боржника відсутні.
Судом встановлено, що після повернення стягувачу виконавчого документа про стягнення з ОСОБА_1 кредитної заборгованості, боржник повідомив виконавчу службу про повне виконання зобов`язань за кредитним договором та просив зняти арешт із належного йому майна. При цьому виконавчою службою не оспорювався факт погашення боржником заборгованості за виконавчим документом після повернення виконавчого документа стягувачу.
Індустріальним відділ державної виконавчої служби у м.Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) не надано суду жодних доказів, які б спростували доводи скаржника про відсутність заборгованості за виконавчим провадженням, що перебувало на виконанні, як в частині кредитної заборгованості так і в частині можливих виконавчих зборів. 
Колегія суддів звертає увагу на те, що виконавча служба підтвердила, що виконавчі провадження знищені.
Законом України «Про виконавче провадження» не врегульовано правовідносини щодо припинення заходів примусового виконання виконавчого документа у зв`язку з його добровільним виконанням після повернення виконавчого документа стягувачу з підстав передбачених ст. 47 цього Закону.
Подаючи заяву про зняття арешту з майна, ОСОБА_1 вказав, що він погасив борг перед стягувачем у добровільному порядку за погодженням зі стягувачем. Відмовляючи у знятті арешту, державна виконавча служба не оспорювала факт відсутності вказаної заборгованості.
За таких обставин апеляційний суд вважає доцільним зняти арешт, накладений на майно боржника для забезпечення виконання вже виконаного судового рішення, оскільки у подальшому застосуванні арешту відсутня необхідність.
При цьому суд враховує те, що наявність протягом тривалого часу (10 років) не скасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, а також за відсутності будь-яких відомостей стосовно рішення про стягнення виконавчого збору, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.
На підставі викладеного, колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги про те, що не зняття арешту з майна боржника у виконавчому провадженні саме за обставинами цієї справи є протиправною бездіяльністю органу державної виконавчої служби, і порушене право ОСОБА_1 підлягає захисту шляхом зобов`язання начальника Індустріального відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Сергія Півня зняти арешт з майна боржника.
Вказане узгоджується із правовими висновками викладеними у постанові Верховного Суду від 03 листопада 2021 року у справі №161/14034/20, провадження №61-1980св21, у постанові Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі №2/0301/806/11, провадження №61-3814св22.
Суд першої інстанції не врахував дані обставини і вищезазначені вимоги закону та дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення скарги.
У зв`язку з викладеним, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, колегія суддів приходить висновку, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні скарги, оскільки наявність протягом тривалого часу, а саме більше 10 років не скасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, а також за відсутності будь-яких відомостей стосовно рішення про стягнення виконавчого збору, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.
За таких обставин, колегія суддів доходить висновку про наявність достатніх підстав для скасування ухвали суду першої інстанції, оскільки встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвала суду постановлена з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, що відповідно до положень ст. 376 ЦПК України є підставою для задоволення апеляційних скарг, скасування ухвали суду з ухваленням нового рішення про задоволення скарги.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29 травня 2024 року - скасувати.
Скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Визнати неправомірною дію посадової особи (начальника відділу Сергія Півня) Індустріального відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), пов`язану з відмовою зняти арешт на майно ОСОБА_1 , накладений постановою від 17 листопада 2014 року державним виконавцем Ванжою О.В. в рамках виконавчого провадження №45477421, та яка викладена в листі № 34209 від 26 квітня 2024 року. 
Зобов`язання начальника Індустріального відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Сергія Півня зняти арешт на майно ОСОБА_1 , накладеного постановою державного виконавця Ванжою О.В. від 17 листопада 2014 року.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошена 19 березня 2025 року
Повний текст судового рішення складено 28 березня 2025 року.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

Т.П. Красвітна