Номер провадження: 22-ц/813/2621/25 
Справа № 947/11490/24
Головуючий у першій інстанції Калініченко Л.В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.04.2025 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Таварткіладзе О.М.,
суддів: Сєвєрової Є.С., Погорєлової С.О., 
за участю секретаря судового засідання: Чередник К.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 17 вересня 2024 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до держави Російська Федерація про відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до Київського районного суду міста Одеси з позовом до держави РФ про відшкодування моральної шкоди в сумі 200 000 Євро, та судових витрат.
В обґрунтування позову, позивач посилається на те, що на початку збройної агресії РФ проти України та всіх її громадян, позивач мешкала разом зі своєю донькою у місті Одесі. При цьому, як вказує позивачка, вона вже тривалий час перебувала у розлученні з колишнім чоловіком, самостійно виховувала дитину та не отримувала жодної допомоги від третіх осіб, бо не має рідних в м. Одесі, та живе лише з донькою. Позивач до 24.02.2022 року постійно працювала, самостійно заробляла гроші на власне життя та життя своєї доньки, була працевлаштована та працювала в АБ «Південний». Позивач зазначає, що самостійно змогла купити собі квартиру у новобудові біля власної роботи, її донька ходила у престижну приватну школу «Просвіта» та займалась у вільний час у комп`ютерній академії «ШАГ», мала купу друзів та власне спілкування. ОСОБА_1 та її донька мріяли, будували плани та ніяк не хотіли кардинально змінювати власне життя, окрім особистого розвитку та благополуччя їх родини. Однак, починаючи з 24.02.2022 року, початку збройної агресії відповідача проти України, 24.02.2022 року позивач, разом з неповнолітньою дочкою, була вимушена у зв`язку з російською агресією покинути свою домівку, залишити усі власні речі та виїхати з району ведення воєнних (бойових) дій, турбуючись за власне життя.
Приймаючи викладене в цілому, позивач зазначає про те, що внаслідок незаконних дій відповідача, їй було завдано моральної шкоди, яка полягає у наступних обставинах: через противоправні дії відповідача у позивача змінилося побутове життя; позивач та її неповнолітня донька були вимушені виїхати зі власної домівки та мешкати не в себе в дома; позивач лишилася спілкування з друзями, колегами по роботі; позивач була вимушена перебудовувати власне життя на інший рівень у незнайомих іноземних країнах; позивач була вимушена шукати себе в іншій країні; позивач була фактично звільнена з її улюбленого місця роботи, де вона працювала чимало років та будувала власну кар`єру; позивач була вимушена витрачати власні гроші у більшій кількості ніж вона звикла витрачати в Україні; позивач й досі страждає від всього, що віддаляє її від України; дитина позивачки була вимушена змінити школу, друзів, навчатися тричі більше, щоб піти до іноземної школи.
У зв`язку з чим, позивач оцінює завдану їй моральну шкоду, яка була спричинена відповідачем та може компенсувати її моральні страждання, у розмірі 200 000 Євро.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 17 вересня 2024 року позов ОСОБА_1 до держави Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди – задоволено частково.
Стягнуто з держави Російська Федерація на користь ОСОБА_1 у відшкодування завданої моральної шкоди – 200 000 (двісті тисяч) гривень 00 копійок.
У задоволенні позову ОСОБА_1 до держави Російської Федерації в іншій частині вимог про відшкодування моральної шкоди – відмовлено.
Стягнуто з держави Російська Федерація на користь держави судовий збір в сумі 2000 (дві тисячі) гривень 00 копійок. 
Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить мотивувальну та резолютивну частини рішення Київського районного суду м. Одеси від 17 вересня 2024 року змінити, шляхом задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.
Будучи в розумінні ст.ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи позивач-скаржник ОСОБА_1 в судове засідання на 01.04.2025 року о 14:00 год. не з`явилася, подала заяву про розгляд апеляційної скарги без її присутності в судовому засіданні.
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. 
У постанові Верховного Суду від 14 квітня 2022 року у справі № 308/9708/19 зроблено висновок, що суд України, розглядаючи справу за позовом до російської федерації про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі країною-агресором, має право ігнорувати імунітет цієї країни.
При ухваленні рішення ВС застосував положення Європейської конвенції про імунітет держав 1972 року та Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності 2004 року, які втілюють концепцію обмеженого імунітету держави, визначають, у якій формі є можливою відмова держави від імунітету. Ці конвенції передбачають, що держава не може посилатися на імунітет від юрисдикції при розгляді справи в суді іншої держави, якщо справа стосується грошової компенсації (відшкодування) у разі смерті чи заподіяння тілесного ушкодження особі чи заподіяння шкоди майну або його втрати в результаті дій чи бездіяльності держави, якщо така дія чи бездіяльність мали місце повністю або частково на території держави суду.
Україна не є учасницею зазначених конвенцій, однак вони відображають тенденцію розвитку міжнародного права щодо визнання того, що існують певні межі, в яких іноземна держава має право вимагати імунітет у цивільному процесі.
У рішенні від 14 березня 2013 року у справі «Олєйніков проти Росії» ЄСПЛ вказав, що положення Конвенції ООН застосовуються «відповідно до звичаєвого міжнародного права, навіть якщо ця держава не ратифікувала її», а в рішенні від 23 березня 2010 року у справі «Цудак проти Литви» (Cudak v. Lithuania) ЄСПЛ визнав існування звичаєвих норм у питаннях державного імунітету, переважання в міжнародній практиці теорії обмеженого імунітету держави, але наголосив на тому, що обмеження має відповідати законній меті й бути пропорційним їй. Ці рішення є прикладами заперечення концепції абсолютного юрисдикційного імунітету іншої держави.
Наведена позиція ВС була розвинута в постановах КЦС ВС від 18 травня 2022 року у справах № 428/11673/19 та № 760/17232/20-ц та постанові ВП ВС від 12 травня 2022 року у справі № 635/6172/17. Тому, наголосив доповідач, висновки, зроблені в постанові КЦС ВС від 14 квітня 2022 року у справі № 308/9708/19, дозволили судам стати на шлях захисту прав та інтересів українців, які зазнали шкоди від збройної агресії рф, шляхом стягнення збитків з держави-агресора.
Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наведених у цій постанові підстав.
Відповідно до ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч.1 п.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду зазначеним вимогам відповідає.
Стягуючи з держави Російська Федерація на користь ОСОБА_1 у відшкодування завданої моральної шкоди – 200 000 (двісті тисяч) гривень 00 копійок, відмовляючи у решті вимог про стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції виходив того, що: 
- позивач зазнала моральної шкоди, яка полягає у триваючих душевних стражданнях, що викликані позбавленням її на отримання постійного доходу з постійного місця праці у АБ «Південний» за наслідком дій відповідача зі збройної агресії проти України, що призвело до зміни звичного ритму життя та налагодженого побуту, пристосуванням до нових життєвих умов та відновленням прийнятного для себе рівня життя, пошуком додаткових фінансів, перебуванням у пригніченому стані, зниженням життєвого тонусу і погіршення загального самопочуття, ризиком для її життя та здоров`я внаслідок обстрілів та постійних повітряних тривог, ракетних обстрілів;
- порушивши її основоположні права і свободи, Російська Федерація завдала позивачці моральних страждань;
- позивачем не надано суду доказів щодо завдання шкоди її майну внаслідок обстрілів м. Одеси, доказів вимушеного виїзду з місця постійного проживання через бойові дії чи погіршення в результаті цього її стану здоров`я.
Додатково визначаючи розмір моральної шкоди до відшкодування, приймаючи що завдана моральна шкода пов`язана з порушенням прав позивача на працю, а саме внаслідок призупинення трудового контракту з підстав ведених роботодавцем заходів через військову агресію Російської Федерації проти України починаючи з квітня 2022 року, однак приймаючи відсутність доказів на підтвердження розміру заробітної плати позивачки в АБ «Південний», судом враховується встановлені законодавцем середні розміри заробітної плати за період з квітня 2022 року по день звернення позивачки до суду – квітень 2024 року.
Крім того, виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; приймаючи до уваги встановлення завдання відповідачем моральної шкоди позивачу, враховуючи обставини справи, характер та обсяг страждань, яких зазнала позивачка, характер порушень основоположних конституційних прав позивачки, характер немайнових втрат, зокрема, тяжкість вимушених змін у її житті, час та зусилля, необхідні для можливості відновлення попереднього стану; виходячи із засад виваженості, розумності, справедливості, суд дійшов висновку про наявність підстав для відшкодування завданої позивачу моральної шкоди у достатньому та необхідному розмірі 200 000 (двісті тисяч) грн. 00 коп., який є співмірним, розумним та справедливим, за наслідком чого вимоги позивача є частково обґрунтованими, а позов підлягає частковому задоволенню.
При цьому судом враховано, що у відповідності до положень ч.1 ст. 192 ЦК України, законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня.
Колегія суддів погоджується з такими висновками районного суду. 
Судом встановлено, матеріалами справи підтверджується, що: 
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянка України, документована паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 , зареєстрована у житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 , яке належить останній на праві власності на підставі довідки про виплату паю СТ «Будова-Омега» від 05.08.2019 року за №24.
Також з поданих до суду доказів вбачається, що ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , який 12.03.2013 року між ними був розірваний, про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу від 22.03.2013 року.
У період перебування в шлюбі, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мають спільну неповнолітню дитину - доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
У відповідності до довідки про реєстрацію місця проживання особи, виданої Департаментом надання адміністративних послуг Одеської міської ради вбачається, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , тобто за місцем зареєстрованого проживання матері – ОСОБА_1 .
Заочним рішенням Малиновського районного суду у місті Одесі від 02.12.2015 року по справі №521/12237/15-ц, надано дозвіл ОСОБА_3 на короткочасний виїзд (не більше чотирнадцяти календарних днів) з України до Республіки Молдова в гості в термін з моменту набрання чинності рішення суду по 12.12.2018 рік у супроводі матері – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без згоди та супроводу її батька – ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Дозволено оформити паспорт для виїзду за кордон або інший проїзний документ дитини громадянки України ОСОБА_1 на ім`я малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , без нотаріально посвідченого на це клопотання її батька – ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
30.06.2019 року позивачкою було укладено договір №131015371 з ТОВ «Мала комп`ютерна академія ШАГ Одеса» про навчання ОСОБА_3 у відповідності до програми та навчального плану «Малої комп`ютерної академії ШАГ», терміном навчання 5 років.
Також судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 починаючи з 22.12.2014 року працювала у АБ «Південний».
У відповідності до витягу з наказу з особового складу АБ «Південний» від 06.04.2022 року за №202-к «Про призупинення дії трудових договорів», у відповідності до ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», у зв`язку з військовою агресією проти України, запровадженням Національним банком України обмежень у діяльності банківської системи під час воєнного стану, суттєвим зменшенням обсягу операцій клієнтів, призупиненням більшості проектів розвитку та окремих бізнес-процесів, обмеженням виконання окремих функцій в банку, припиненням та обмеженням роботи окремих підрозділів банку, тимчасовою зміною місця проживання (перебування) працівників, що разом виключає можливість надання роботи окремим працівникам, а також в деяких випадках можливість її виконання, призупинено з 7 квітня 2022 року дію трудового договору з наступним працівником Акціонерного банку «Південний» - ОСОБА_1 , начальником відділу секретаріату апарату Голови Правління.
10.06.2022 року АБ «Південний» видано наказ №534-к про звільнення ОСОБА_1 з роботи 16.06.2022 року за угодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України.
Колегія суддів виходить з наступного.
У статті 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.
Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Загальновідомо (тобто таке, що не потребує доказування - частина третя статті 82 ЦПК України), що російська федерація, яка здійснює збройну агресію проти України, зухвало відкидає визнання будь-якої відповідальності за свою протиправну діяльність в Україні.
02 березня 2022 року збройну агресію російської федерації проти України у резолюції ES-11/1 «Агресія проти України» визнала Генеральна Асамблея ООН. Вона вимагає від російської федерації негайного припинення застосування сили проти України, утримання від погроз чи застосування сили проти будь-якої держави ООН, повного та безумовного виведення збройних сил з території України у межах її міжнародно-визнаних кордонів, а також забезпечення повного захисту цивільних осіб, включаючи гуманітарний персонал, журналістів та осіб, які перебувають у вразливому становищі, у тому числі жінок і дітей.
27 квітня 2022 року Парламентська Асамблея Ради Європи ухвалила резолюцію «Наслідки продовження агресії російської федерації проти України: роль і відповідь Ради Європи» № 2433. Визнала, що агресія російської федерації проти України є безпрецедентним актом як сама по собі, так і за її далекосяжними наслідками, бо провокує найважчу гуманітарну кризу в Європі з найбільшою кількістю жертв, наймасштабнішим внутрішнім і зовнішнім переміщенням населення з часів Другої світової війни.
14 квітня 2022 року Верховна Рада України визнала дії, вчинені збройними силами російської федерації та її політичним і військовим керівництвом під час останньої фази збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, геноцидом Українського народу (пункт 1 Заяви Верховної Ради України «Про вчинення російською федерацією геноциду в Україні», схваленої постановою Верховної Ради України № 2188-IX).
Вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено у Статуті ООН.
Звернення позивача до українського суду слід вважати єдиним розумно доступним засобом захисту права, позбавлення якого означало б позбавлення такого права взагалі, тобто заперечувало б саму сутність такого права.
Подібні правові висновки зроблено у постановах Верховного Суду від 18 травня 2022 року у справі № 428/11673/19 (провадження № 61-8291св21), від 18 травня 2022 року у справі № 760/17232/20-ц (провадження № 61-15925св21) від 12 жовтня 2022 року у справі № 463/14365/21 (провадження № 61-4498св22), від 12 жовтня 2022 року у справі № 463/14366/21 (провадження № 61-3713св22).
Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до частини першої статті 49 Закону України «Про міжнародне приватне право» права та обов`язки за зобов`язаннями, що виникають внаслідок завдання шкоди, визначаються правом держави, у якій мала місце дія або інша обставина, що стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди.
Згідно зі статтею 48 Закону України «Про міжнародне приватне право» до зобов`язань, що виникають з дії однієї сторони, з урахуванням положень статей 49-51 цього Закону, застосовується право держави, у якій мала місце така дія.
Відповідно до частини другої статті 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є, зокрема, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.
Завдання моральної шкоди є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).
Відшкодування моральної шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України).
Відповідно до частин першої та другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Тлумачення статті 23 ЦК України свідчить, що ця норма поширюється на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав». Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться у залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2024 року у справі № 279/1834/22 (провадження № 61-1382сво23)).
Згідно з частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).
За своєю суттю зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації (коли розмір компенсації не визначений законом).
Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду, в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц (провадження № 61-18013сво18)).
Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала моральної шкоди, та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.
Позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок, а відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21)).
Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого.
Під час визначення компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21)).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) зробила висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тож певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.
Встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що внаслідок збройної агресії російської федерації проти України, розв`язання і ведення агресивної війни позивачка зазнала моральних переживань, душевних страждань, які виразилися у втраті душевного спокою, постійному відчутті невпевненості і незахищеності, побоюванні за безпеку, порушенні нормальних життєвих зв`язків, необхідності докладання додаткових зусиль для організації її життя.
Врахувавши встановлені у цій справі обставини, зокрема, триваючий характер порушень прав та законних інтересів ОСОБА_1 , характер вимушених змін у її житті – виїзд та тривале проживання за межами України зі зміною країн перебування, втрату постійної роботи на території України, глибину душевних страждань через збройну агресію російської федерації проти України, які вимагають від неї додаткових зусиль для організації свого життя та життя її неповнолітньої дитини, а також те, що позивачка не надала доказів щодо завдання шкоди її майну внаслідок обстрілів м. Одеси, доказів вимушеного виїзду з місця постійного проживання через бойові дії чи погіршення в результаті цього її стану здоров`я, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що достатньою сатисфакцією для позивачки є стягнення з держави-агресора моральної шкоди у розмірі 200 000,00 грн., що відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність правових підстав для часткового задоволення позову ОСОБА_1 та визначеним цим судом розміром відшкодування моральної шкоди.
Наведені у апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.
Доводи апеляційної скарги зведені лише до незгоди з висновком районного суду без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами та невірне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини. 
У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. 
Зазначений Висновок також звертає увагу на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
При цьому колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
Таким чином, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін. 
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд –
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 — залишити без задоволення.
Заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 17 вересня 2024 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений: 07.04.2025 року.

Головуючий                                                                 О.М. Таварткіладзе

Судді:                                                                         Є.С. Сєвєрова 

                                                                               С.О. Погорєлова