ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2025 року	Львів	Справа № 260/6007/24 пров. № А/857/33971/24	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:                                        Затолочного В.С.,
суддів:                                                  Гудима Л.Я., Качмара В. Я.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 02 грудня 2024 року у справі №  260/6007/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) Державної прикордонної служби України про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити  дії (рішення суду першої інстанції ухвалене суддею Ващиліним Р.О. у м. Ужгороді в порядку спрощеного позовного провадження, справа в суді апеляційної інстанції сформована у змішаній (паперовій та електронній) формі), -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі – позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з адміністративним позовом до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ), в якому просить: 1) визнати протиправним та скасувати Рішення про відмову в перетинанні державного кордону України громадянину України від 19 серпня 2024 року, прийняте начальником 4 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби (тип А) впс (відділу прикордонної служби) « ІНФОРМАЦІЯ_3 » (тип Б) ІНФОРМАЦІЯ_4 лейтенантом ОСОБА_2 , щодо позивача; 2) зобов`язати відділення інспекторів прикордонної служби (тип А) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » (тип Б) ІНФОРМАЦІЯ_4 дозволити перетин державного кордону України позивачу.
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 02 грудня 2024 року позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано Рішення про відмову в перетинанні державного кордону України громадянину України ОСОБА_1 від 19 серпня 2024 року, прийняте начальником 4 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби (тип А) впс (відділу прикордонної служби) « ІНФОРМАЦІЯ_3 » (тип Б) ІНФОРМАЦІЯ_4 лейтенантом ОСОБА_2 . В решті позову відмовлено.
Не погодившись із вказаним рішенням, його оскаржив відповідач, оскільки вважає його незаконним, прийнятим з неповним з`ясуванням обставин справи та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 02 грудня 2024 року скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
В обґрунтування апеляційних вимог вказує, що позивачем при перетині кордону не була надана довідка про відсутність у нього заборгованості по сплаті аліментів, що не дозволило надати дозвіл позивачу на перетин кордону. Тому оскаржуване рішення відповідача є правомірним.
Позивач скористався правом подання відзиву на апеляційну скаргу, просить відмовити в її задоволенні.
Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні), суд вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження відповідно до положень пункту 3 частини першої статті 311 КАС України.
У відповідності до вимог частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 19 серпня 2024 року у зв`язку з наміром перетнути державний кордон України у пункті пропуску «Вилок» ОСОБА_1 пред`явив для проведення паспортного контролю уповноваженій особі підрозділу охорони державного кордону наступні документи:
- паспорт громадянина України для виїзду за кордон;
- військово-обліковий документ № НОМЕР_2 від 30.05.2024;
- довідку № 4/5177 від 30.05.2024, видану начальником ІНФОРМАЦІЯ_5 ;
- свідоцтво про народження дитини ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_6 ;
- свідоцтво про народження дитини ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_7 ;
- свідоцтво про народження дитини ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_8 .
За наслідками проведеного паспортного контролю рішенням начальника 4 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби (тим А) впс « ІНФОРМАЦІЯ_3 » (тип Б) лейтенантом ОСОБА_2 від 19.08.2024 у перетині державного кордону на виїзд з України громадянину України ОСОБА_1 було відмовлено.
Вказану відмову аргументовано тим, що таку особу тимчасово обмежено у праві виїзду з України за відсутності підстав на право перетинання державного кордону України з причин того, що позивач не зміг надати на паспортний контроль документи, що підтверджують підстави для виїзду за кордон в умовах правового режиму воєнного стану (відсутня довідка по не заборгованості по сплаті аліментів).
Вважаючи вказану відмову протиправною та такою, що порушує його право на вільне пересування, ОСОБА_1 звернувся з даним адміністративним позовом до суду.
Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що надання довідки про відсутність заборгованості зі сплати аліментів не передбачена законодавчими нормами, які регулюють спірні правовідносини.
Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів встановила наступне.
Відповідно до частини першої статті 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Наведене кореспондується з положеннями статті 1 Закону України від 21 січня 1994 року № 3857-XII «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» (далі також - Закон № 3857-XII). При цьому вказаною статтею також передбачено, що на громадян України, які звернулися з клопотанням про виїзд з України, поширюються усі положення чинного законодавства, вони користуються всіма правами і несуть встановлені законом обов`язки
Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.
Воєнний стан в розумінні положень статті 1 Закону України від 12 травня 2015 року № 389-VIII «Про правовий режим воєнного стану» (далі – Закон № 389-VIII) - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Правовою основою введення воєнного стану є Конституція України, цей Закон та указ Президента України про введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях, затверджений Верховною Радою України (стаття 2 Закону № 389-VIII).
Приписами частини першої статті 8 Закону № 389-VIII передбачено, що в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, військове командування разом із військовими адміністраціями (у разі їх утворення) можуть самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати в межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб, передбачених указом Президента України про введення воєнного стану, такі заходи правового режиму воєнного стану:
встановлювати у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, особливий режим в`їзду і виїзду, обмежувати свободу пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також рух транспортних засобів (пункт 6 частини першої статті 8 Закону № 389-VIII);
забороняти громадянам, які перебувають на військовому або спеціальному обліку у Міністерстві оборони України, Службі безпеки України чи Службі зовнішньої розвідки України, змінювати місце проживання (місце перебування) без дозволу військового комісара або керівника відповідного органу Служби безпеки України чи Служби зовнішньої розвідки України; обмежувати проходження альтернативної (невійськової) служби (пункт 16 частини першої статті 8 Закону № 389-VIII).
Отже, право особи на вільний перетин державного кордону України, згідно з положеннями Конституції України та законодавчих норм, може бути обмежено в умовах воєнного стану.
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», який затверджений Законом України від № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.
Пунктом 3 вказаного вище Указу у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану передбачено, що тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 - 34, 38, 39, 41 - 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону № 389-VIII.
У подальшому воєнний стан неодноразово, у тому числі і на період виникнення спірних правовідносин, продовжувався відповідними Указами Президента України.
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 69/2022 «Про загальну мобілізацію» постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію.
Із вищевказаного слідує, що станом на час виникнення спірних у цій справі в Україні діяв воєнний стан та було оголошено загальну мобілізацію, а тому конституційне право громадян України на вільне залишення території України обмежувалось законодавством.
Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні визначає Закон України від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (далі – Закон № 3543-ХІІ).
Відповідно до статті 1 Закону № 3543-XII мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.
Положеннями статті 2 Закону № 3543-ХІІ визначені обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації, які передбачають, серед іншого, з`явитися до територіального центру комплектування та соціальної підтримки для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів та визначення їх призначення на особливий період.
Відповідно до вимог Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі також – Закон № 2232-XII) на військову службу за призовом під час мобілізації приймаються громадяни віком від 18 років та громадяни, які не досягли граничного віку перебування на військовій службі, тобто до 60 років.
Відтак, позивач згідно наведених законодавчих приписів є військовозобов`язаним.
Разом з тим, статтею 23 Закону № 3543-XII передбачена відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації.
Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 23 Закону № 3543-ХІІ, не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані жінки та чоловіки, на утриманні яких перебувають троє і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці.
Матеріалами справи підтверджено, що позивач має на утриманні трьох дітей віком до 18 років.
Відмовляючи ОСОБА_1 у праві виїзду за кордон, посадова особа відповідача виходила з того, що подані документи є недостатніми для підтвердження права позивача на перетин кордону під час воєнного стану, оскільки позивачем не було надано довідку про відсутність заборгованості зі сплати аліментів.
Відповідно до положень статті 1 Закону України від 3 квітня 2003 року № 661-IV «Про Державну прикордонну службу України» (далі – Закон № 661-IV) на Державну прикордонну службу України покладаються завдання щодо забезпечення недоторканності державного кордону та охорони суверенних прав України в її прилеглій зоні та виключній (морській) економічній зоні.
Основними функціями Державної прикордонної служби України, згідно статті 2 вказаного законодавчого акту, є, в тому числі, здійснення в установленому порядку прикордонного контролю і пропуску через державний кордон України, а також виявлення і припинення випадків незаконного їх переміщення.
Відповідно до статті 3 Закону № 3857-ХІІ перетинання громадянами України державного кордону України здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України після пред`явлення одного з документів, зазначених у статті 2 цього Закону. Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України.
Частиною третьою статті 6 Закону України від 5 листопада 2009 року № 1710-VI «Про прикордонний контроль» (далі – Закон № 1710-VI) встановлено, що пропуск осіб через державний кордон здійснюється уповноваженими службовими особами Державної прикордонної служби України за дійсними паспортними документами, а у передбачених законодавством України випадках також за іншими документами.
Паспортні та інші документи громадян України, іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон, перевіряються уповноваженими службовими особами Державної прикордонної служби України з метою встановлення їх дійсності та приналежності відповідній особі. При цьому з`ясовується наявність або відсутність підстав для тимчасової відмови особі у перетинанні державного кордону (частина перша статті 7 Закону 1710-VI).
Згідно із пунктом 8 Порядку встановлення особливого режиму в`їзду і виїзду, обмеження свободи пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також руху транспортних засобів в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2021 № 1455 перетинання державного кордону в пунктах пропуску через державний кордон та пунктах контролю на території, де введено воєнний стан, здійснюється з урахуванням обмежень, встановлених законодавством.
Порядок перетинання громадянами України державного кордону визначають Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (далі – Правила в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Як зазначено у пункті 2 Правил, перетинання громадянами України (далі - громадяни) державного кордону здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон та пунктах контролю (далі - пункти пропуску), якщо інше не передбачено законом, за одним з таких документів, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну:
1) паспорт громадянина України для виїзду за кордон;
2) дипломатичний паспорт;
3) службовий паспорт;
4) проїзний документ дитини (чинний протягом строку, на який він виданий);
5) посвідчення особи моряка;
6) посвідчення члена екіпажу. 
У випадках, визначених законодавством, для перетинання державного кордону громадяни крім паспортних документів повинні мати також підтверджуючі документи.
Відповідно до пункту 26 Правил, у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану право на перетин державного кордону, крім осіб, зазначених у пунктах 21 та 22 цих Правил, також мають інші військовозобов`язані особи, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації. Ця норма не поширюється на осіб, визначених в абзацах другому і третьому частини третьої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», а також пункті 214 цих Правил.
Отже, особи, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації, мають право на перетин державного кордону в умовах воєнного стану. Проте для реалізації такого права вказана обставина повинна бути підтверджена належними доказами та документами.
Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив з того, що серед переліку документів, надання яких при перетині державного кордону є обов`язковим, довідка про відсутність заборгованості зі сплати аліментів не передбачена, а також на те, що відсутні підстави для застосування тимчасового обмеження на виїзд з України, передбаченого нормами Закону № 3857-ХІІ.
Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Перш за все, апеляційний суд зауважує, що з аналізу наведених вище законодавчих вбачається, що наявність права на відстрочку від призову під час мобілізації не є тотожним поняттю наявності права на виїзд за межі України, оскільки відповідно до Правил право на перетин державного кордону для певних категорій військовослужбовців, що не підлягають призову на військову службу під час мобілізації, є обмеженим на період дії воєнного стану.
Надання відстрочки від призову на військову службу та надання права на перетин державного кордону в умовах воєнного стану є різними за змістом правовими процедурами.
Як зазначалося вище, норма пункту 3 частини третьої статті 23 Закону № 3543-ХІІ передбачає, що не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані жінки та чоловіки, на утриманні яких перебувають троє і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці.
Отже, обов`язковою умовою для отримання дозволу на виїзд з України має бути, крім надання документів, що підтверджують отримання особою, яка бажає виїхати з України доказів надання відповідним органом відстрочки від призову, так і доказів відсутності заборгованості із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці.
Покликання суду першої інстанції на те, що законодавчими положеннями, що регулюють спірні правовідносини, не передбачено надання довідки про відсутність заборгованості зі сплати аліментів, безпідставні, оскільки пунктом 2 Правил передбачено, що випадках, визначених законодавством, для перетинання державного кордону громадяни крім паспортних документів повинні мати також підтверджуючі документи.
Тобто дану загальну норму слід тлумачити таким чином, що особа, яка прямує на виїзд з України, має надати відповідні документи, які є достатніми і переконливими для того, щоб відповідна посадова особа Державної прикордонної служби підтвердила наявність права на виїзд з України.
Станом на час виникнення спірних відносин в Україні діяв воєнний стан та було оголошено загальну мобілізацію, а тому конституційне право громадян України на вільне залишення території України обмежувалось законодавством. При цьому, законом передбачена і відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації, яка надається військовозобов`язаним особам. При цьому, такі особи при перетині державного кордону на виїзд з України в пункті пропуску повинні надати, крім паспортних документів, і документи, які б підтверджували їх право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації та виїзд з України. Утім, Закон № 3543-XII не встановлює переліку документів, якими особа, яка звільнена від мобілізації, має підтвердити свій статус.
Як норми Закону № 2232-XII, Закону № 3543-XII, так і норми Закону № 1710-VI та Правил ґрунтуються на тому, що наявність прав та обов`язків в особи має бути підтверджена певними документами, які дають уповноваженій службовій особі Держприкордонслужби прийняти обґрунтоване рішення.
Варто зазначити, що обов`язок встановлення обставин, з якими закон пов`язує можливість/неможливість призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язаних, покладено саме на відповідні районні (міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, однак у випадку відсутності документів з відповідною відміткою про відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, посадова особа відповідача має право безпосередньо дослідити документи, яким особа обґрунтовує своє право на відстрочку.
У правовідносинах, що склалися, підтверджуючими документами могли бути будь-які докази відсутності у позивача заборгованості зі сплати аліментів. Однак, таких документів відповідачу надано не було.
Апеляційний суд погоджується з доводами апелянта про помилкове застосування судом першої інстанції положень Закону України від 2 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі – Закон № 1404-VIII) та Порядку взаємодії органів та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів, та органів Державної прикордонної служби України під час здійснення виконавчого провадження, затвердженого спільним наказом Міністерства юстиції України, Міністерства внутрішніх справ України від 30.01.2018 № 256/5/65 (далі – Порядок).
Так, як вірно зазначає апелянт, зазначений вище Порядок приймався на виконання вимог Закону № 1404-VIII, а не положень пункту 3 частини першої статті 23 Закону 3543-ХІІ.
Процедура виконання судових рішень та підстави їх виконання не є тотожними процедурі перетинання державного кордону та підставам для такого перетинання. Вони регулюють різні правові відносини в різний спосіб різними нормативно-правовими актами.
Так, відповідно до системного аналізу пункту 2, 26 Правил та пункту 3 частини першої статті 23 Закону № 3543-ХІІ в умовах воєнного стану право на перетин кордону мають військовозобов`язані жінки та чоловіки, на утриманні яких перебувають троє і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці.
В той же час, відповідно до частини дев`ятої статті 71 Закону № 1404-VIII за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, державний виконавець виносить вмотивовані постанови. Також, відповідно до цієї ж норми, постанова про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України, надсилається сторонам для відома не пізніше наступного робочого дня з дня їх винесення і направляються до виконання відповідними органами після закінчення строку, визначеного частиною п`ятою статті 74 цього Закону, для оскарження рішення, дії виконавця, якщо рішення, дії виконавця не були оскаржені. У разі оскарження рішення, дії виконавця про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України, якщо їх не скасовано, підлягають виконанню відповідними органами після розгляду справи відповідним судом.
Враховуючи вищевикладене, рішення про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України може бути надіслане Державній прикордонній службі України через досить тривалий термін після виникнення заборгованості.
Разом з тим особа, що перетинає кордон та належить до кола осіб, яким надано відстрочку від призову на військову службу на підставі пункту 3 частини першої статті 23 Закону № 3543, зобов`язана підтвердити, що в неї не має заборгованості із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці.
Частинами першою та третьою статті 14 Закону № 1710-VI встановлено, що іноземцю або особі без громадянства, які не відповідають одній чи кільком умовам перетинання державного кордону на в`їзд в Україну або на виїзд з України, зазначеним у частинах першій, третій статті 8 цього Закону, а також громадянину України, якому відмовлено у пропуску через державний кордон при виїзді з України у зв`язку з відсутністю документів, необхідних для в`їзду до держави прямування, транзиту, в передбачених законодавством випадках або у зв`язку з наявністю однієї з підстав для тимчасового обмеження його у праві виїзду за кордон, визначених статтею 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», відмовляється у перетинанні державного кордону лише за обґрунтованим рішенням уповноваженої службової особи підрозділу охорони державного кордону із зазначенням причин відмови. Уповноважена службова особа підрозділу охорони державного кордону про прийняте рішення доповідає начальнику органу охорони державного кордону. Таке рішення набирає чинності невідкладно. Рішення про відмову у перетинанні державного кордону оформляється у двох примірниках. Один примірник рішення про відмову у перетинанні державного кордону видається особі, яка підтверджує своїм підписом на кожному примірнику факт отримання такого рішення. У разі відмови особи підписати рішення про це складається акт.
Особа, якій відмовлено у перетинанні державного кордону, має право оскаржити відповідне рішення згідно із Законом України «Про звернення громадян» або до суду. Оскарження зазначеного рішення не зупиняє його дії. Оскаржене рішення може бути скасовано чи змінено начальником органу охорони державного кордону або скасовано та визнано нечинним судом.
Судом встановлено, що причиною відмови у перетинанні позивачем державного кордону на виїзд з України є те, що позивач не зміг надати на прикордонний контроль документи, що підтверджують підставу для виїзду за кордон в умовах правового режиму воєнного стану.
На переконання колегії суддів апеляційного суду системний аналіз положень Правил дає підстави для висновку про те, що право на перетин державного кордону не є безумовним для будь-якої особи, яка має право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації.
Колегія суддів звертає увагу, що порядок надання відстрочки від призову на військову службу та надання права на перетин державного кордону в умовах правового режиму воєнного стану є різними за змістом правовими процедурами.
Хоча обставини, за яких особа не підлягає призову на військову службу під час мобілізації, певною мірою кореспондують підставам, які надають право на здійснення перетину державного кордону, однак правові процедури застосування останніх ретельно регламентовані Правилами.
Зокрема для осіб, зазначених у пункті 26 Правил, передбачено чіткі підстави лише при дотримані яких, такі особи можуть здійснювати перетин державного кордону України.
Наданий позивачем при перетині кордону перелік документів, свідчить про те, що позивачем подані документи, які є підставою для виїзду за кордон військовозобов`язаної особи, на утриманні якої перебувають троє і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці.
Разом з тим, у даному випадку, позивач не підтвердив наявності обов`язкової умови для такого виїзду – відсутності заборгованості із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці.
Колегія суддів додаткового наголошує, що відповідно до пункту 2 Правил у випадках, визначених законодавством, для перетинання державного кордону громадяни крім паспортних документів повинні мати також підтверджуючі документи. Тобто законодавство покладає саме на позивача надати всі необхідні документи при перетині (в тому числі щодо відсутності заборгованості). Матеріалами справи встановлено, що позивач при перетинанні кордону не подав документи, які підтверджували б відсутність заборгованості по аліментах. Відтак, надані позивачем документи не дали змогу відповідачеві прийняти рішення про надання дозволу на перетин державного кордону України позивач.
Тому, колегія суддів вважає, що спірне рішення про відмову в перетинанні державного кордону позивачу є правомірним.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).
Перевіривши правомірність прийнятого відповідачем рішення згідно вимог частини другої статті 2 КАС України, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що таке вказаним вище критеріям відповідає, відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, тому відсутні підстави для визнання його протиправним та скасування.
Водночас суд першої інстанції оминув належною увагою чинне на дату виникнення цього спору спеціальне регулювання відносин, з яких виник цей спір, невірно застосував до спірних правовідносин положення законодавства, що регулює спірні правовідносини, внаслідок чого дійшов помилкових висновків по суті спору.
З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги є суттєвими і дають підстави для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та невідповідності висновків суду обставинам справи, які призвели до неправильного вирішення справи, а тому рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення про відмову в задоволенні позову.
Керуючись статтями 241, 242, 308, 311, 315, 317, 321, 325, 370 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) Державної прикордонної служби України задовольнити.
Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 02 грудня 2024 року у справі № 260/6007/24 скасувати, прийняти нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити  дії відмовити.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку лише з підстав, визначених в статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Постанову разом із паперовими матеріалами апеляційної скарги надіслати до суду першої інстанції для приєднання до матеріалів справи.

Головуючий суддя	 	В. С. Затолочний 	
судді	 	Л. Я. Гудим 	
 	 	В. Я. Качмар