ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2025 року	Львів	Справа № 380/29231/23 пров. № А/857/12958/24	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді Сеника Р.П.,
суддів Онишкевича Т.В., Судової-Хомюк Н.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2024 року у справі №380/29231/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії,-

суддя у І інстанції Крутько О.В.,
час ухвалення рішення 24 квітня 2024 року,
місце ухвалення рішення м. Львів,
дата складення повного тексту рішення не зазначено,

ВСТАНОВИВ:
На розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 , в якій позивач просила суд: визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплату індексації грошового забезпечення); зобов`язати військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні, виходячи з середньоденного заробітку (грошового забезпечення), нарахованого відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, у розмірі 50 603, 98 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що вона проходила військову службу на посаді механіка відділення (мережевого серверного обладнання) центру комунікації (телекомунікаційного обладнання) військової частини НОМЕР_1 .
Наказом начальника військової частини НОМЕР_1 №166 від 01.11.2018 позивачку виключено зі списків особового складу військової частини та усіх видів забезпечення. Позивач стверджує, що при звільненні з військової служби відповідач не здійснив з позивачем повного розрахунку з грошового забезпечення (виплати індексації грошового забезпечення).
На виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15.11.2022 у справі № 380/5542/22 (залишеного без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 25.04.2023) відповідач нарахував та виплатив позивачу 29.11.2023 індексацію грошового забезпечення у розмірі 122 315,24 грн.
Враховуючи несвоєчасний розрахунок при звільненні, позивач вважає, що має право на виплату середнього заробітку за період затримки такого розрахунку та виплату компенсації втрати частини доходів у зв`язку з затримкою виплати індексації грошового забезпечення.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2024 року у справі №380/29231/23 адміністративний позов задоволено частково; Стягнуто з Військової частини НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 50 603,98 грн середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні; У задоволенні решти позовних вимог відмовлено; Стягнуто з Військової частини НОМЕР_2 за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судовий збір на суму 1073 (одна тисяча сімдесят три) грн. 60 коп.
Рішення суду першої інстанції оскаржив відповідач Військова частина НОМЕР_1 , подавши на нього апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що судом першої інстанції не повністю з`ясовано обставини, що мають значення для справи та неправильно застосовано норми матеріального права, у зв`язку з чим прийнято помилкове рішення.
В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що суд першої інстанції застосував ст.117 КЗпП України без урахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 04.12.2019 у справі №825/742/16 та від 28.11.2022 у справі №380/693/20, згідно з якими відповідальність, передбачена ч.2 ст.117 КЗпП України, застосовується у випадку, якщо працівник звернувся до суду чи іншого компетентного органу за вирішенням трудового спору щодо несвоєчасно виплачених сум безпосередньо після звільнення, або принаймні у достатньо стислі строки. В той же час за обставинами справи спір щодо невиплаченої індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 01.11.2018 з урахуванням базового місяця січень 2008 року та березень 2018 року виник більш як через три роки після звільнення позивача. Оскільки при нарахуванні і виплаті позивачу належних при звільненні сум був відсутній спір щодо їх розміру, вважає, що підстави для застосування до спірних правовідносин положень ст.117 КЗпП України відсутні.
З урахуванням наведеного просить скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2024 року у справі №380/29231/23 та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Позивач правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалася.
Відповідно до ч.4 ст.304 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог скаржника, виходячи із такого.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 проходила військову службу на посаді механіка відділення (мережевого серверного обладнання) центру телекомунікацій (телекомунікаційного обладнання) військової частини НОМЕР_1 .
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 01.11.2018 року №166 ОСОБА_1 виключена із списків особового складу військової частини та усіх видів забезпечення.
При звільненні з військової служби (виключені зі списків особового складу частини) відповідач не здійснив з позивачем повного розрахунку з грошового забезпечення (виплати індексації грошового забезпечення).
На виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15.11.2022 у справі №380/5542/22 (залишеного без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 25.04.2023) відповідач нарахував та виплатив позивачу 29.11.2023 індексацію грошового забезпечення у розмірі 122 315,24 грн.
Позивач вважає, що має право на виплату середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні у зв`язку з затримкою виплати індексації грошового забезпечення.
Задовольняючи частково заявлений позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивач виключена зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та всіх видів забезпечення 01.11.2018, станом на цей день відповідач протиправно не виплатив позивачу у належному розмірі індексацію грошового забезпечення, а здійснив таку виплату на виконання рішення суду лише 29.11.2023 у сумі 122 315,24 грн., затримка виплати зазначеної суми заробітної плати згідно зі ст.117 КЗпП України є підставою для стягнення з відповідача коштів за затримку розрахунку.
Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, а також висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17, з огляду на те, що фінансове забезпечення військової частини НОМЕР_1 здійснює військова частина НОМЕР_2 , суд першої інстанції дійшов висновку, що з військової частини НОМЕР_2 на користь позивача слід стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 50 603,98 грн.
Відповідно до роз`яснень, які наведені в п.13.1 постанови Пленуму ВАС України № 7 від 20.05.2013р. «Про судове рішення в адміністративній справі», у разі часткового оскарження судового рішення суд апеляційної інстанції в описовій частині свого рішення повинен зазначити, в якій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, і при цьому не має права робити правові висновки щодо неоскарженої частини судового рішення.
Рішення суду першої інстанції в частині, що не оскаржена особою, яка подала апеляційну скаргу, не може бути скасовано або змінено апеляційним судом (п.13.2 цієї постанови).
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції фактично оскаржується лише в частині застосування судом першої інстанції ст.117 КЗпП України без урахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 04.12.2019 у справі №825/742/16 та від 28.11.2022 у справі №380/693/20, з огляду на те, що при нарахуванні і виплаті позивачу належних при звільненні сум був відсутній спір щодо їх розміру, а такий виник більш як через три роки після звільнення позивача, тому судове рішення переглядається судом апеляційної інстанції лише в розрізі спірного питання, окресленого апелянтом в поданій апеляційній скарзі.
Вирішуючи питання стосовно наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень ст.117 КЗпП України, з огляду на те, що при нарахуванні і виплаті позивачу належних при звільненні сум був відсутній спір щодо їх розміру, а такий виник більш як через три роки після звільнення позивача, колегія суддів керується наступним.
За висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 04.12.2019 у справі №825/742/16, і яка була процитована у постанові від 28.11.2022 у справі №380/693/20, Верховний Суд зазначив, що підставою для виплати передбаченого статтею 117 КЗпП України відшкодування є: нарахування сум належних працівникові при звільнені; незгода працівника з нарахованими/ненарахованими сумами, що стало підставою для виникнення трудового спору, який вирішився на користь працівника. Незгода працівника з розміром належних до виплати при звільненні сум повинна мати активні прояви шляхом звернення до роботодавця або безпосередньо до суду. Це звернення повинно бути здійснене відразу після виплати цих сум чи ознайомленні з їхнім розміром або принаймні у достатньо стислі строки. Такі дії будуть свідчити про наявність спору щодо розміру належних йому сум при звільненні.
Колегія суддів зауважує, що питання про застосування приписів статті 117 КЗпП України у вимірі правовідносин, подібних до тих, які розглядаються в цій справі, не завжди мало однакову правову оцінку суду касаційної інстанції. 
Водночас після постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 у справі №821/1083/17, яка врахована судом першої інстанції і яку ухвалено в часі пізніше, ніж постанову від 04.12.2019 у справі №825/742/16, викладена в ній позиція (зокрема щодо наявності передбачених статтею 117 КЗпП України підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, якщо навіть остаточний розрахунок відбувся на підставі/виконання судового рішення) не піддавалася зміні (відступу).
Так, у вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду, з-поміж іншого, зазначила, що статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
З метою забезпечення єдності судової практики у цій категорії спорів слід дотримуватися саме правової позиції Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постанові від 26.02.2020 у справі №821/1083/17, як таку, що ухвалена пізніше і якою змінені підходи до застосування приписів статей 116, 117 КЗпП України. На такому підході наголосила Велика Палата Верховного Суду, зокрема у постанові від 30.01.2019 у справі №755/10947/17, в якій зазначено, що незалежно від того, чи перераховані всі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що як на момент звільнення позивача з військової служби (01.11.2018), так і на час звернення до суду у справі №380/5542/22 щодо невиплаченої індексації грошового забезпечення, жодною нормою права не було обмежено строк, коли особа після виплати належних їй при звільненні сум може звернутися до роботодавця або безпосередньо до суду щодо незгоди з їх розміром, що, водночас, у подальшому вплине на її право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
З урахуванням наведеного доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції застосував ст.117 КЗпП України без урахування висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 04.12.2019 у справі №825/742/16, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки ці висновки не підлягають застосуванню до спірних правовідносин як такі, що суперечать позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 26.02.2020 у справі №821/1083/17, що ухвалена пізніше, і якою змінені підходи до застосування положень статей 116, 117 КЗпП України.
Аналогічна правова позиція міститься в постановах Верховного Суду від 28.06.2023 у справі №560/11489/22, від 15.02.2024 у справі № 420/11416/23, від 25.04.2024 у справі №460/49364/22, від 23.05.2024 у справі № 260/1754/23, від 01.10.2024 у справі №640/12080/22, від 13.01.2025 у справі №380/864/24, від 24.01.2025 у справі №380/1607/24, від 31.01.2025 у справі № 380/15041/22.
Правова позиція, викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 у справі №821/1083/17, є пріоритетною для застосування порівняно також і з зазначеною в апеляційній скарзі позицією, викладеною Верховним Судом у постанові від 28.11.2022 у справі №380/693/20, оскільки виходячи з процесуальних механізмів забезпечення єдності судової практики, що полягають у застосуванні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду, за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції слід виходити з того, що висновки, які містяться в судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду мають перевагу над висновками колегії суддів касаційних судів у складі Верховного Суду. 
Отже, застосовуючи до спірних відносин у цій справі правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26.02.2020 у справі №821/1083/17, апеляційний суд констатує, що позивач має, передбачене ст.117 КЗпП України, право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
За таких обставин апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог.
Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
Доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових переконливих доводів, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.
Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.
З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Відповідно до ст.139 КАС України судовий збір розподілу не підлягає.
Керуючись ст. 241, 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325,328, 329 КАС України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ :
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2024 року у справі №380/29231/23 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої  статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Р. П. Сеник 	
судді	 	Т. В. Онишкевич 	
 	 	Н. М. Судова-Хомюк