ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова 
Іменем України 

07 травня 2025 року      
м. Харків

справа № 643/6330/24
провадження № 22-ц/818/1529/25

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Пилипчук Н.П. ,
суддів: Маміної О.В., Тичкової О.Ю.,
за участю секретаря судового засідання: Львової С.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних за користування грошима протягом часу існування заборгованості, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , на рішення Московського районного суду м. Харкова від 13 листопада 2024 року, ухвалене суддею Сугачовою О.О., -

В С Т А Н О В И В :

У червні 2024 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду із позовом до ОСОБА_3 про стягнення інфляційних втрат та 3% річних за користування грошима протягом часу існування заборгованості.

В обгрунтування позову зазначає, що 01 жовтня 2010 року ОСОБА_3 , керуючи технічно несправним автомобілем ГАЗ-3103 д.н.з  НОМЕР_1 , грубо порушив вимоги пунктів 1.5, 2.3(a), 31.4 та 31.4.1(a) ПДР, на вул. 23 серпня у м. Харкові поблизу будинку № 23, порушуючи також вимоги пунктів 10.1, 12.4 ПДР, виїхав на зустрічну смугу руху, де допустив зіткнення із автомобілем «Lexus RX 350» державний номерний знак НОМЕР_2 під керуванням водія  ОСОБА_4 . У результаті ДТП пасажир автомобіля ГАЗ  ОСОБА_5 , від отриманих тілесних ушкоджень загинула, двоє осіб отримали тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості, а ще двоє осіб - легкі тілесні ушкодження. Пасажир автомобіля «Lexus RX 350» отримав тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості, а водій цього автомобіля - легкі тілесні ушкодження. 16 жовтня 2010 року під час досудового слідства позивачі  ОСОБА_1  та ОСОБА_2  визнані потерпілими та цивільними позивачами у кримінальній справі та останні заявили до  ОСОБА_3  цивільний позов про відшкодування останнім матеріальної та моральної шкоди на загальну суму 285911,92грн. кожному.  ОСОБА_3  21 листопада 2011 року звертався до суду із заявою про закриття справи відносно нього на підставі Закону України «Про амністію», визнав свою вину в скоєному злочині та суми матеріальної та моральної шкоди цивільних позивачів. Постановою Дзержинського районного суду м. Харкова від 09 грудня 2011 року кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_3  у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, закрито у зв`язку із звільненням останнього від кримінальної відповідальності на підставі п.п. «в», «є» ст.1 Закону України від 08 липня 2011 року «Про амністію». Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 15 травня 2012 року апеляції потерпілих ОСОБА_1  і ОСОБА_2  задоволено, постанову суду від 09 грудня 2011 року скасовано, справу направлено на новий судовий розгляд. За вироком Дзержинського районного суду м. Харкова від 05 грудня 2013 року ОСОБА_3  визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки, а також задоволено цивільний позов ОСОБА_1  та ОСОБА_2  про стягнення на користь останніх із  ОСОБА_3  матеріальної шкоди в розмірі 40 000 грн. та моральної – 200 000грн. кожному. На підставі п.п. «в», «є» ст. 1 Закону України «Про амністію» від 08 липня 2011 року ОСОБА_3  звільнено від призначеного покарання. Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 11 листопада 2014 року апеляції прокурора, потерпілих ОСОБА_1  та ОСОБА_2  задоволено, вирок суду від 05 грудня 2013 року відносно  ОСОБА_3  скасовано, а справу направлено на новий судовий розгляд. За вироком Дзержинського районного суду м. Харкова від 14 грудня 2016 року ОСОБА_3  визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3роки, задоволено цивільний позов ОСОБА_1  та ОСОБА_2  про стягнення на їх користь із  ОСОБА_3  моральної шкоди в розмірі 233 700грн. кожному. На підставі п.п. «в», «е» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2014 році» ОСОБА_3  звільнено від призначеного покарання. Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 22 червня 2017 року апеляції прокурора та потерпілих ОСОБА_1  та ОСОБА_2  задоволено частково, вирок суду від 14 грудня 2016 року відносно  ОСОБА_3  в частині його звільнення від призначеного покарання скасовано. На підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2014 році» звільнено від відбування основного та додаткового покарань. Ухвалою Верховного Суду від 20 грудня 2018 року касаційну скаргу потерпілих  ОСОБА_1  та ОСОБА_2  задоволено частково, ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 22 червня 2017 року відносно  ОСОБА_3  скасовано, а матеріали справи направлено на новий апеляційний розгляд. 05 вересня 2019 року вироком Харківського апеляційного суду вирок Дзержинського районного суду м. Харкова від 14 грудня 2016 року стосовно  ОСОБА_3  в частині призначеного покарання скасовано. Призначено цим судом ОСОБА_3  покарання за ч.2 ст.286 КК України у виді 6 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки. На підставі п.гі. «в», «є» статті 1 Закону України «Про амністію у 2014 році» звільнено  ОСОБА_3  від відбування основного покарання у виді 6 років позбавлення волі. В іншій частині вирок залишено без змін. Вищезазначений вирок Харківського апеляційного суду в касаційний інстанції сторонами процесу не оскаржується та набрав законної сили в частині призначення покарання. При цьому,  ОСОБА_3  визнано боржником вироком Дзержинського районного суду м. Харкова від 14 грудня 2016 року. Отже, як доведено рішеннями вищевказаних судів,  ОСОБА_3  01 жовтня 2010 вчинив правопорушення за ч.2 ст.286 КК України, чим завдав їм моральну шкоди в розмірі 233 700грн. Виходячи із суми боргу  ОСОБА_3  в розмірі 233700грн., як спричинення моральної шкоди кожному позивачеві із 01 жовтня 2010 року, розрахована сума індексації заборгованих коштів на підставі Закону України №491-1V від 06 лютого 2003 року «Про внесення змін до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078. Так, сума втрати позивачем ОСОБА_2  частини доходу за період з 01 жовтня 2010 року по 31 жовтня 2017 року з урахуванням індексу інфляції, відповідно до розрахунку інфляційних збитків, склала 324 783,09грн., а позивачу  ОСОБА_1  за період з 01 жовтня 2010 року по 30 листопада 2017 року - 329 809,44грн. Для обрахування суми втрат від інфляції та 3% річних від боргу ОСОБА_3 , позивачі використовували онлайн-калькулятор адвокатського бюро «Романа Ганенка». Крім того, згідно з ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити 3% річних від простроченої суми. Тому позивачі обраховали 3% річних за період з 01 жовтня 2010 року по 31 жовтня 2017 року для позивача ОСОБА_2 , що становить 49 692грн. та ОСОБА_1 за період з 01 жовтня 2010 року по 30 листопада 2017 року, що становить 50 268 грн. Разом з тим, із 01 вересня 2017 року на примусовому виконанні у Салтівському відділі ДВС у м. Харкові СМУМЮ перебували виконавчі провадження № 54604312 та № 54604339 з виконання виконавчих документів, а саме виконавчого листа № 2011/9106/12, виданого 30 серпня 2017 року. Виконавчі органи 01 травня 2024 року стягнули з ОСОБА_3 на користь стягувачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 борг в повному обсязі і завершили виконавчі провадження №54604312 та № 54604339. Між тим, боржник ОСОБА_3 в період з 01 жовтня 2010 року по 01 травня 2024 року неправомірно не повертав позивачам суму боргу, в зв`язку з чим він зобов`язаний їм сплатити згідно ст.625 ЦК України суму боргу з урахуванням індексу інфляції, а також 3% річних від простроченої суми. Крім того, рішенням Московського районного суду м. Харкова від 21 січня 2022 року позовну заяву ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення інфляційних витрат та 3% річних на суму боргу за користування грошима протягом часу існування заборгованості задоволено частково та стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 розмір інфляційних збитків за період з 01 квітня 2020 року по 31 липня 2020 року в сумі 1 531,38грн., 3% річних за період з 01 квітня 2020 року по 31 липня 2020 року в сумі 2 187,68 грн.; на користь ОСОБА_2 розмір інфляційних збитків за період з 01.04.2020 по 31.07.2020 в сумі 1 535,48 грн., 3% річних за період з 01.04.2020 по 31.07.2020 в сумі 2 193,56 грн. На думку позивачів, ОСОБА_3 став боржником перед ними з 01 жовтня 2010 року, оскільки моральна шкода їм була завдана ОСОБА_3 в день скоєння ДТП 01 жовтня 2010 року, а отже в цей день між сторонами виникли зобов`язальні правовідносини. Разом з цим, ОСОБА_3 замість того, що мав можливість відшкодувати завдану шкоду, відчужив належне йому майно, з метою не відшкодовувати позивачам моральну шкоду, а тому своїми діями останній сам визнав себе боржником перед позивачами ще в жовтні 2010. Так, постановою від 18 травня 2022 року Верховний Суд скасував постанову Харківського апеляційного суду від 22 січня 2021 року та залишив в силі рішення Московського районного суду м. Харкова від 17 січня 2020 року за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договорів купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями та земельної ділянки недійсними внаслідок їх фіктивності, повернення сторін договорів у первісний стан та скасування державної реєстрації прав на нерухоме майно. Отже, зазначена постанова доводить, що ОСОБА_3 умисно відчужив вищезазначене майно з метою не відшкодовувати завдану моральну шкоду позивачам, так як на думку позивачів ще в жовтні 2010, вважав себе боржником перед ними. ОСОБА_3 вчиняв триваюче правопорушення, під яким розуміється проступок, пов`язаний з умисним тривалим та безперервним невиконанням суб`єктом обов`язків. ОСОБА_3 , на думку позивачів, є боржником перед ними, з 01 жовтня 2010 року, а не з 14 грудня 2016 року, як це постановив у своєму вироку Дзержинський районний суд м. Харкова. Під час розслідування та розгляду справи в суді, а це більше 6-ти років, діяв очевидно недобросовісно та зловживав правами стосовно потерпілих і цивільних позивачів у кримінальній справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Просять суд:
стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 - 453 692,54грн., як компенсацію втрати частини доходу від інфляції, та 90543грн., що складає 3% річних за користування грошима, а всього стягнути на користь останньої 544 235,54грн.
стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 - 454 567,08грн., як компенсацію втрати частини доходу від інфляції, та 88 021грн., що складає 3% річних за користування грошима, а всього стягнути на користь останнього 542 588,08грн.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 13 листопада 2024 року позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 – залишено без задоволення.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали апеляційну скаргу, в якій просять рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В обгрунтування апеляційної скарги зазначають, що грошове зобов?язання в розмірі 233 700грн. виникло у відповідача саме з моменту скоєння ним смертельної транспортної пригоди - 01 жовтня 2010 року, а тому саме з цієї дати підлягають нарахуванню на зазначену суму інфляційні втрати та 3% річних в порядку вимог ст.625 ЦК України по день виконання цього обов?язку відповідачем – 01 травня 2024 року.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивачів є необґрунтованими, не відповідають положенням чинного законодавства, а тому у суду відсутні правові підстави для їх задоволення.

Проте, повністю погодитися із таким висновком суду колегія суддів не може, виходячи з наступного.

Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що 01 жовтня 2010 року на вул. 23 серпня у м. Харкові поблизу будинку № 23, сталося дорожня транспортна пригода за участі транспортного засобу марки «ГАЗ-3102», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_3 , та транспортним засобом марки Lexus RX 350, д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_4 .
Внаслідок ДТП пасажир автомобіля марки «ГАЗ-3102» ОСОБА_5 від отриманих тілесних ушкоджень загинула.

16 жовтня 2010 року під час досудового слідства позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 визнані потерпілими та цивільними позивачами у кримінальній справі та заявили до ОСОБА_3 цивільний позов про відшкодування останнім матеріальної та моральної шкоди.

Постановою Дзержинського районного суду м. Харкова від 09 грудня 2011 року по справі №1-613/11 кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, закрито у зв`язку із звільненням останнього від кримінальної відповідальності на підставі п.п. «в», «є» ст,1 Закону України від 08 липня 2011 року «Про амністію».

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 15 травня 2012 року по справі №1-613/11 постанову Дзержинського районного суду м. Харкова від 09 грудня 2011 року скасовано, справу направлено на новий судовий розгляд.

Вироком Дзержинського районного суду м. Харкова від 05 грудня 2013 року по справі №2011/9106/12 ОСОБА_3 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки, задоволено цивільний позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення на користь останніх із ОСОБА_3 матеріальної шкоди в розмірі 40 000грн. та моральної - 200 000грн. кожному. На підставі п.п. «в», «є» ст. 1 Закону України «Про амністію» від 08 липня 2011 року ОСОБА_3 звільнено від призначеного покарання.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 11 листопада 2014 року по справі №2011/9106/12 вирок Дзержинського районного суду м. Харкова суду від 05 грудня 2013 року відносно ОСОБА_3 скасовано, справу направлено на новий судовий розгляд.

Вироком Дзержинського районного суду м. Харкова від 14 грудня 2016 року по справі №2011/9106/12 ОСОБА_3 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки, частково задоволено цивільний позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та стягнуто із ОСОБА_3 на їх користь моральну шкоду в розмірі 233 700грн. кожному.
На підставі п.п. «в», «е» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2014 році» ОСОБА_3 звільнено від призначеного покарання.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 22 червня 2017 року по справі №2011/9106/12 вирок Дзержинського районного суду м. Харкова суду від 14 грудня 2016 року відносно ОСОБА_3 в частині звільнення його від призначеного покарання скасовано. 
На підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2014 році» звільнено від відбування основного та додаткового покарань.

Ухвалою Верховного Суду від 20 грудня 2018 року по справі №2011/9106/12 ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 22 червня 2017 року відносно ОСОБА_3 скасовано, матеріали справи направлено на новий апеляційний розгляд.

Вироком Харківського апеляційного суду від 05 вересня 2019 року вирок Дзержинського районного суду м. Харкова від 14 грудня 2016 року стосовно ОСОБА_3 в частині призначеного покарання скасовано та ОСОБА_3 призначено покарання за ч.2 ст.286 КК України у виді 6 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки. На підставі п.гі. «в», «є» статті 1 Закону України «Про амністію у 2014 році» звільнено ОСОБА_3 від відбування основного покарання.
В іншій частині вирок залишено без змін.

Вищезазначений вирок Харківського апеляційного суду в касаційний інстанції сторонами процесу не оскаржується та набрав законної сили.

Таким чином, із викладеного вбачається, що остаточним вироком Харківського апеляційного суду від 05 вересня 2019 року, вирок Дзержинського районного суду м. Харкова від 14 грудня 2016 року про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 моральної шкоди в сумі 233 700грн. кожному, залишено без зміни.

На примусовому виконанні у Салтівському ВДВС у м. Харкові СМУМЮ перебували виконавчі провадження №54604312 та 54604339 з виконання виконавчих листів №2011/9106/12, виданого 30 серпня 2017 року Дзержинським районним судом м. Харкова про стягнення з ОСОБА_3 на корись ОСОБА_1 моральної шкоди у сумі 233700грн. та за №2011/9106/12, виданого 18 липня 2017 року Дзержинським районним судом м. Харкова про стягнення з ОСОБА_3 на корись ОСОБА_2 моральної шкоди у сумі 233700грн.

Станом на 01 травня 2024 року з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на виконання судового рішення, примусово стягнуто суму боргу, кожному у повному обсязі.

Із Витягу АСВП вбачається, що станом на 14 травня 2024 року виконавчі провадження №54604339 та №54604312, відкриті 01 вересня 2017 року: боржник – ОСОБА_3 ; стягувачі: ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , завершені.

Звертаючись до суду із даним позовом позивачі просять стягнути з ОСОБА_3 на корить ОСОБА_2 453692.54грн., як компенсацію втрати частини доходу від інфляції, та 90543 гри., що складає 3% річних за користування грошима, а загалом становить 544235.54грн. та на користь ОСОБА_1 454567.08грн., як компенсацію втрати частини доходу від інфляції, та 88021гри., що складає 3% річних за користування грошима, а загалом становить 542588,08грн., посилаючись на те, що період порушення зобов`язання ОСОБА_3 , як неправомірне неповернення суми боргу з часу скоєння останнім ДТП починається з 01 жовтня 2010 року та триває по день виконання ОСОБА_3 судового рішення в повному обсязі 01 травня 2024 року.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на не договірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

За змістом статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01 жовтня 2014 року № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на не договірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

За змістом статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01 жовтня 2014 року № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18) вирішила відступити від висновків Верховного Суду України, викладених у: постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, який полягав у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України); постанові від 02 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15, який полягав у тому, що дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята статті 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин.

Таким чином, правовий аналіз норм статей 525, 526, 599, 611, 625 ЦК України дозволяє зробити висновок про те, що наявність судового рішення про стягнення суми, яке боржник не виконав, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, передбачено статтею 625 цього Кодексу.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 22 березня 2017 року у справі № 6-2311цс16 та Верховним Судом не встановлено підстав для відступлення від неї.

За правилом ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Згідно відомостей з ЄДРСР вирок Дзержинский районный суд г.Харькова від 14 грудня 2016 року по справі № 2011/9106/12 набрав законної сили 08 жовтня 2019 року.

Матеріали справи свідчать, що раніше позивачі зверталися з позовом до ОСОБА_3 з посиланням на обставини своїх вимог фактично аналогічного змісту та просили суд стягнути з ОСОБА_3 на свою користь, а саме, на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходу від інфляції та 3% річних за користування грошима в сумі 349364,25 грн. та на користь ОСОБА_2 компенсацію втрати частини доходу від інфляції та 3% річних в сумі 349 426,35грн., за користування грошима в період з 01 жовтня 2010 року по 31 липня 2020 року.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 21 січня 2022 року по справі №643/17903/19 позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 розмір інфляційних збитків за період з 01 квітня 2020 року по 31 липня 2020 року в сумі 1531,38грн., 3% річних за період з 01 квітня 2020 року по 31 липня 2020 року в сумі 2187,68грн. та на користь ОСОБА_2 розмір інфляційних збитків за період з 01 квітня 2020 року по 31 липня 2020 року в сумі 1535,48грн., 3% річних за період з 01 квітня 2020 року по 31 липня 2020 в сумі 2193,56грн.
В задоволенні іншої частини позовних вимог – відмовлено.

Вказане рішення не оскаржувалось та набрало законної сили 03 березня 2022 року.

Разом з тим, із змісту позовної заяви вбачається, що позивачі просили стягнути з ОСОБА_3 на свою користь 3% річних та інфляційні втрати за період 01 жовтня 2010 року по 01 травня 2024 року, а не по 31 жовтня 2017 року (на користь ОСОБА_2 ) та по 30 листопада 2017 року (на користь ОСОБА_1 ).

Пунктом 3 частини 1 статті 255 ЦПК України передбачено, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Відповідно до наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.

Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04грудня 2019року у справі №917/1739/17 (провадження№ 12-161гс19 ) вказано, що «предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту права або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу».

Враховуючи, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вже зверталися до суду із позовом до ОСОБА_3 про стягнення інфляційних втрат та 3% річних за користування грошима за період з 01 жовтня 2010 року по 31 липня 2020 року з тих самих підстав, і з цього приводу 21 січня 2022 року Московським районним судом м. Харкова було ухвалено рішення (справа №643/17903/19), яке набрало законної сили, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для закриття провадження у справі в частині вимог про стягнення інфляційних втрат та 3% річних за період з 01 жовтня 2010 року по 31 липня 2020 року з підстав п.3 ч.1 ст.255 ЦПК України.

Посилання  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у позовній заяві на те, що  ОСОБА_3 своїми діями визнав себе боржником перед ними ще в жовтні 2010 року, зокрема, умисно відчужив належне йому майно з метою уникнення обов?язку відшкодовувати завдану їм моральну шкоду, що підтверджується постановою Верховного Суду від 18 травня 2022 року, – не змінюють підстави та предмет позову, які розглядалися та яким надавалася правова оцінка судом в рамках розгляду цивільної справи №643/17903/19, за наслідками розгляду якої було ухвалено рішення, яке набрало законної сили.

Що стосується позовних вимог в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь позивачів 3% річних та інфляційних втрат на суму боргу за період з 01 серпня 2020 року по 01 травня 2024 року, то колегія суддів зазначає наступне.

Відмовляючи у задоволенні позову в цій частині, суд першої інстанції підстав такої відмови фактично не навів.

Між тим, як свідчать матеріали справи, з 01 вересня 2017 року на примусовому виконанні у Салтівському ВДВС у м. Харкові СМУМЮ перебували виконавчі провадження №54604312 та 54604339 з виконання виконавчих листів №2011/9106/12, виданих Дзержинським районним судом м. Харкова про стягнення з ОСОБА_3 на корись ОСОБА_1 та ОСОБА_2 моральної шкоди у сумі 233 700грн., кожному. 

Станом на 14 травня 2024 виконавчі провадження №54604339 та №54604312, відкриті 01 вересня 2017 року, завершені.

Як вбачається із виписок позивачів по рахунку останній платіж був здійснений відповідачем на виконання вказаних виконавчих проваджень був здійснений 01 травня 2024 року.

Таким чином, вирок Дзержинский районный суд г.Харькова від 14 грудня 2016 року в частині стягнення на користь позивачів моральної шкоди в розмірі 233 700грн. кожному було виконано саме 01 травня 2024 року, а отже, позивачі мають право на нарахування та стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат за період з 01 серпня 2020 року по 01 травня 2024 року.

Як вбачається із наданого позивачами розрахунку 3% річних та інфляційних втрат щодо  ОСОБА_2 , який відповідачем не спростовано:

розмір заборгованості 219 139,94грн. – обраховується у період з 01 серпня 2020 року по 30 вересня 2020 року;

розмір заборгованості 210 221,82грн. – обраховується у період з 01 жовтня 2020 року по 31 січня 2021 року;

розмір заборгованості 204 141,82грн. – обраховується у період з 01 лютого 2021 року по 31 жовтня 2021 року;

розмір заборгованості 200 599,25грн. – обраховується у період з 01 листопада 2021 року по 31 січня 2022 року;

розмір заборгованості 199 704,46грн. – обраховується у період з 01 лютого 2022 року по 30 вересня 2022 року;

розмір заборгованості 197 204,46грн. – обраховується у період з 01 жовтня 2022 року по 31 жовтня 2022 року;

розмір заборгованості 196 429,44грн. – обраховується у період з 01 листопада 2022 року по 30 квітня 2024 року.

Таким чином, 3% річних за формулою ((сума боргу х 3 % х кількість прострочених днів) / 365 (кількість днів у році)) складатиме 22 614грн.:

за період з 01 серпня 2020 року по 30 вересня 2020 року (на суму заборгованості 219 139,94грн.) - 1 095,70грн.;

за період з 01 жовтня 2020 року по 31 січня 2021 року (на суму заборгованості 210 221,82грн.) - 2 120,91грн.;

за період з 01 лютого 2021 року по 31 жовтня 2021 року (на суму заборгованості 204 141,82грн.) - 4 580,61грн.

за період з 01 листопада 2021 року по 31 січня 2022 року (на суму заборгованості 200 599,25грн.) – 1 516,86грн.;

за період з 01 лютого 2022 року по 30 вересня 2022 року (на суму заборгованості 199 704,46грн.) - 3 972,20грн.;

за період з 01 жовтня 2022 року по 31 жовтня 2022 року на суму заборгованості 197 204,46грн.) - 502,47грн.;

за період з 01 листопада 2022 року по 30 квітня 2024 року (на суму заборгованості 196 429,44грн.) - 8 825,91грн.;

а розмір інфляційних втрат за формулою (сума боргу*сукупний індекс інфляції/100% - сума боргу) складатиме 91 412,69грн.:

за період з 01 серпня 2020 року по 30 вересня 2020 року (на суму заборгованості 219 139,94грн.) – 655,23грн.;

за період з 01 жовтня 2020 року по 31 січня 2021 року (на суму заборгованості 210 221,82грн.) – 9 619,45грн.;

за період з 01 лютого 2021 року по 31 жовтня 2021 року (на суму заборгованості 204 141,82грн.) – 14 491,95грн.;

за період з 01 листопада 2021 року по 31 січня 2022 року (на суму заборгованості 200 599,25грн.) – 5 462,44грн.

за період з 01 лютого 2022 року по 30 вересня 2022 року (на суму заборгованості 199 704,46грн.) – 40 422,18грн.;

за період з 01 жовтня 2022 року по 31 жовтня 2022 року на суму заборгованості 197 204,46грн.) – 4 930,11грн.;

за період з 01 листопада 2022 року по 30 квітня 2024 року (на суму заборгованості 196 429,44грн.) – 15 831,33грн.

Таким чином, з відповідача на користь  ОСОБА_2  підлягають стягненню 3% річних в розмірі 22 614грн. та інфляційні втрати 91 412,69грн.

Як вбачається із наданого позивачами розрахунку 3% річних та інфляційних втрат щодо  ОСОБА_1 , який відповідачем не спростовано:

розмір заборгованості 209 064,62грн. – обраховується у період у період з 01 серпня 2020 року по 31 січня 2021 року;

розмір заборгованості 205 586,64грн. – обраховується у період у період з 01 лютого 2021 року по 31 травня 2021 року;

розмір заборгованості 202 984,62грн. – обраховується у період у період з 01 червня 2021 року по 31 серпня 2021 року;

розмір заборгованості 201 233,18грн. – обраховується у період у період з 01 вересня 2021 року по 31 жовтня 2021 року;

розмір заборгованості 199 469,05грн. – обраховується у період у період з 01 листопада 2021 року по 30 листопада 2021 року;

розмір заборгованості 197 690,62грн. – обраховується у період у період з 01 грудня 2021 року по 31 січня 2022 року;

розмір заборгованості 196 795,83грн. – обраховується у період у період з 01 лютого 2022 року по 30 вересня 2022 року;

розмір заборгованості 194 295,83грн. – обраховується у період у період з 01 жовтня 2022 року по 31 жовтня 2022 року;

розмір заборгованості 193 520,81грн. – обраховується у період у період з 01 листопада 2022 року по 30 квітня 2024 року.

Таким чином, 3% річних за формулою ((сума боргу х 3 % х кількість прострочених днів) / 365 (кількість днів у році)) складатиме 22 329,97грн.:

за період з 01 серпня 2020 року по 31 січня 2021 року (на суму заборгованості 209 064,62грн.) – 3 154,57грн.;

за період з 01 лютого 2021 року по 31 травня 2021 року (на суму заборгованості 205 586,64грн.) - 2 027,70грн.;

за період з 01 червня 2021 року по 31 серпня 2021 року (на суму заборгованості 202 984,62грн.) – 1 534,90грн.;

за період з 01 вересня 2021 року по 31 жовтня 2021 року (на суму заборгованості 201 233,18грн.) – 1 008,92грн.;

за період з 01 листопада 2021 року по 30 листопада 2021 року (на суму заборгованості 199 469,05грн.) – 491,84грн.;

за період з 01 грудня 2021 року по 31 січня 2022 року (на суму заборгованості 197 690,62грн.) – 1 007,40грн.;

за період з 01 лютого 2022 року по 30 вересня 2022 року (на суму заборгованості 196 795,83грн.) – 3 914,35грн.;

за період з 01 жовтня 2022 року по 31 жовтня 2022 року (на суму заборгованості 194 295,83грн.) – 495,06грн.;

за період з 01 листопада 2022 року по 30 квітня 2024 року (на суму заборгованості 193 520,81грн.) – 8 695,23грн.

а розмір інфляційних втрат за формулою (сума боргу*сукупний індекс інфляції/100% - сума боргу) складатиме 90 153,50грн.:

за період з 01 серпня 2020 року по 31 січня 2021 року (на суму заборгованості 209 064,62грн.) – 10 220,20грн.;

за період з 01 лютого 2021 року по 31 травня 2021 року (на суму заборгованості 205 586,64грн.) – 9 828,45 грн.;

за період з 01 червня 2021 року по 31 серпня 2021 року (на суму заборгованості 202 984,62грн.) – 202,17грн.;

за період з 01 вересня 2021 року по 31 жовтня 2021 року (на суму заборгованості 201 233,18грн.) – 4 247,63грн.;

за період з 01 листопада 2021 року по 30 листопада 2021 року (на суму заборгованості 199 469,05грн.) – 1 595,75грн.;

за період з 01 грудня 2021 року по 31 січня 2022 року (на суму заборгованості 197 690,62грн.) – 3 771,54грн.;

за період з 01 лютого 2022 року по 30 вересня 2022 року (на суму заборгованості 196 795,83грн.) – 39 833,45грн.;

за період з 01 жовтня 2022 року по 31 жовтня 2022 року (на суму заборгованості 194 295,83грн.) – 4 857,40грн.;

за період з 01 листопада 2022 року по 30 квітня 2024 року (на суму заборгованості 193 520,81грн.) – 15 596,91грн.

Таким чином, з відповідача на користь  ОСОБА_1 підлягають стягненню 3% річних в розмірі 22 329,97грн. та інфляційні втрати 90 153,50грн.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю/або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахування викладених обставин, рішення суду підлягає скасуванню з ухвалення нового про часткове задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 371, 374, п. 4 ч. 3 ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , – задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 13 листопада 2024 року – скасувати.

Закрити провадження у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в частині вимог про стягнення інфляційних втрат та 3% річних за період з 01 жовтня 2010 року по 31 липня 2020 року.

Позов  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення інфляційних втрат та 3% річних за користування грошима протягом часу існування заборгованості – задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 3% річних в розмірі 22 614грн. та інфляційні втрати за період з 01 серпня 2020 року по 01 травня 2024 року в розмірі 91 412,69грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 3% річних в розмірі 22 329,97грн. та інфляційні втрати за період з 01 серпня 2020 року по 01 травня 2024 року в розмірі 90 153,50грн.

В іншій частині позовних вимог – відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий –                                                                                                               Н.П. Пилипчук

Судді –                                                                                                                      О.В. Маміна 

                                                                                                                             О.Ю. Тичкова