П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

08 травня 2025 р.	м. Одеса	Справа № 400/589/24	
Перша інстанція: суддя Малих О.В.

Судова колегія П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі: 
Головуючого:          Градовського Ю.М.
суддів:          Єщенка О.В.,
          Турецької І.О.,
розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 26 листопада 2024р. по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А:
У січні 2024р. ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ГУ ПФУ в Миколаївській області, у якому просив:
- визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ПФУ в Миколаївській області від 22.12.2023р. про відмову у зарахуванні до страхового стажу ОСОБА_1 періодів його роботи в російській федерації з 3.12.2007р. по 27.11.2008р. та з 10.03.2011р. по 4.04.2016р. згідно з трудовою книжкою НОМЕР_1 від 3.12.2007р.;
- зобов`язати ГУ ПФУ в Миколаївській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди його роботи в російській федерації з 3.12.2007р. по 27.11.2008р. та з 10.03.2011р. по 4.04.2016р. згідно з трудовою книжкою НОМЕР_1 від 3.12.2007р.;
- зобов`язати ГУ ПФУ в Миколаївській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 8.12.2023р. про зарахування до його стажу роботу в російській федерації з 3.12.2007р. по 27.11.2008р. та з 10.03.2011р. по 4.04.2016р. згідно з трудовою книжкою НОМЕР_1 .
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що при призначенні пенсії за віком ГУ ПФУ в Миколаївській області не зарахувало до страхового стажу періоди його роботи в російській федерації з 3.12.2007р. по 27.11.2008р. та з 10.03.2011р. по 4.04.2016р. згідно із трудовою книжкою НОМЕР_1 , мотивуючи це тим, що з 1.01.2023р. рф припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992р..
Позивач вважає вказану відмову протиправною та незаконною, а тому звернувся до суду із даним позовом. 
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 26 листопада 2024р. адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправними дії ГУ ПФУ в Миколаївській області щодо не зарахування до страхового стажу ОСОБА_1 періодів роботи з 3.12.2007р. по 27.11.2008р. та з 10.03.2011р. по 4.04.2016р. згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 3.12.2007р..
Зобов`язано ГУ ПФУ в Миколаївській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періодів роботи з 3.12.2007р. по 27.11.2008р. та з 10.03.2011р. по 4.04.2016р. згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 3.12.2007р. та здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 з урахуванням врахованого стажу, починаючи з дати призначення пенсії – з 30.10.2023р..
В решті позовних вимог – відмовлено.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФУ в Миколаївській області на користь ОСОБА_1 судові витрати у сумі 908,4грн.. 
В апеляційній скарзі ГУ ПФУ в Миколаївській області, посилаючись на порушення норм права, просить рішення суду скасувати та прийняти нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову відмовити в повному обсязі.
Судова колегія вважає, що у відповідності до п.1 ч.1 ст.311 КАС України, апеляційну скаргу можливо розглянути в порядку письмового провадження, оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для вирішення справи по суті.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду без змін, з наступних підстав.
Відповідно до ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Задовольняючи частково адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що припинення участі російської федерації в Угоді, так само, як і постанова Кабінету Міністрів України від 29.11.2022р. №1328 «Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення», не є підставою для відмови в обчисленні стажу роботи позивача, оскільки такий стаж набутий ним до ухвалення відповідних рішень. Таким чином, стаж, набутий на території будь-якої з держав-учасниць, а відповідно і заробітна плата за той період, враховуються при встановленні права на пенсію і її обчисленні.
Окрім того, суд вказав, що позивач не звертався до ГУ ПФУ із заявою щодо здійснення перерахунку пенсії з урахуванням стажу роботи на території рф. У матеріалах справи наявна заява позивача від 8.12.2023р. про надання пояснень щодо не зарахування відповідних періодів, у відповідь на яку надано лист від 22.12.2023р. №24701-24191/Г-02/8-1400/23. Оскільки даний лист не є рішення суб`єкта владних повноважень у розумінні КАС України, таким чином зазначене виключає можливість визнання судом протиправним та скасувати рішення ГУ ПФУ.
Крім того, суд не може зобов`язати ГУ ПФУ повторно розглянути заяву про зарахування до стажу періодів роботи на території РФ, оскільки такої заяви не було подано у відповідності до положень Порядку №22-1.
Відтак, суд дійшов висновку, що ефективним захистом порушених прав позивача є визнання протиправним дій ГУ ПФУ щодо не врахування до страхового стажу позивача періодів роботи з 3.12.2007р. по 27.11.2008р., з 10.03.2011р. по 4.04.2016р. згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 3.12.2007р., та зобов`язати ГУ ПФУ врахувати до страхового стажу позивача періоди роботи з 3.12.2007р. по 27.11.2008р., з 10.03.2011р. по 4.04.2016р. та здійснити перерахунок та виплату пенсії позивача з урахуванням врахованого стажу, починаючи з дати призначення пенсії – з 30.10.2023р..
Вирішуючи спір судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідив обставини по справі, надані докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.
Так, судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного розгляду справи, що з 30.10.2023р. ОСОБА_1 призначено пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 9.07.2003р. №1058-IV (далі - Закон №1058).
8.12.2023р. позивач звернувся до ГУ ПФУ в Миколаївській області із заявою, у якій просив надати пояснення щодо не зарахування періодів роботи з 3.12.2007р. по 27.11.2008р. та з 10.03.2011р. по 4.04.2016р. до трудового стажу (а.с.24).
22.12.2023р. ГУ ПФУ в Миколаївській області листом за №24701-24191/Г-02/8-1400/23 надало відповідь, у якій зазначило, що з 1.01.2023р. рф припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992р.. Заробітна плата (дохід) для обчислення пенсії враховується за періоди страхового стажу, набутого на території України, на умовах, визначених ч.1 ст.40 Закону №1058. Враховуючи викладене, підстави для зарахування періодів роботи з 3.12.2007р. по 27.11.2008р. та з 10.03.2011р. по 4.04.2016р. в РФ відсутні.
Вважаючи таке рішення відповідача протиправним, позивач звернувся до суду із даним позовом.
Перевіряючи правомірність та законність дій пенсійного органу у спірних правовідносинах, з урахуванням підстав, за якими позивач пов`язує їх незаконність та протиправність в межах доводів апеляційної скарги, судова колегія виходить з наступного.
Приписами ч.2 ст.19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.
Відповідно до п.6 ч.1 ст.92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.
Європейська соціальна хартія (переглянута) від 3.05.1996р., ратифікована Законом України від 14.09.2006р. №137-V, яка набрала чинності з 1.02.2007р., визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист (п.23 ч.I). Ратифікувавши вказану Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов`язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині I Хартії.
Отже, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов`язаннями України.
Відповідно до ст.19 ЗУ «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.
Частиною 2 ст.4 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058-IV) якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.
Одним із міжнародних договорів з питань пенсійного забезпечення, який підписала Україна, стала багатостороння Угода про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992р., зобов`язання за якою взяли на себе, зокрема, Україна та рф (далі - Угода).
Ця Угода поширюється на всі види пенсійного забезпечення громадян, які встановлені або будуть встановлені законодавством держав - учасниць Угоди (ст.5 Угоди).
Статтею 6 Угоди встановлено, що призначення пенсій громадянам держав - учасниць Угоди проводиться за місцем проживання. Для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав - учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою. Обчислення пенсій проводиться з заробітку (доходу) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу. У разі, якщо в державах - учасницях Угоди запроваджена національна валюта, розмір заробітку (доходу) визначається виходячи з офіційно встановленого курсу на момент призначення пенсії.
Згідно зі ст.11 Угоди необхідні для пенсійного забезпечення документи, видані у належному порядку на території держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав і держав, що входили до складу СРСР або до 1 грудня 1991 року, приймаються на території держав - учасниць Співдружності без легалізації.
Відповідно до ст.13 Угоди кожний учасник цієї Угоди може вийти з неї, направивши відповідне письмове повідомлення депозитарію. Дія Угоди стосовно цього учасника припиняється після закінчення шести місяців з дня отримання депозитарієм такого повідомлення.
Пенсійні права громадян держав-учасниць Співдружності, що виникли відповідно до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили і в разі виходу із Угоди держави-учасниці, на території якої вони проживають.
Постановою від 29.11.2022р. №1328 Кабінет Міністрів України постановив вийти з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, вчиненої 13.03.1992р. у м.Москві. Міністерству закордонних справ в установленому порядку повідомити депозитарію про вихід з Угоди, зазначеної в пункті 1 цієї Постанови.
Листом Міністерства закордонних справ України від 29.12.2022р. №72/14-612-108210 повідомлено Міністерство юстиції України, що відповідно до п.11 Порядку ведення Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів та користування ним, затвердженого Постановою КМУ від 23.04.2001р. №376 (зі змінами), після письмового повідомлення Виконавчого комітету Співдружності Незалежних Держав про рішення української сторони вийти з Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, яка вчинена 13.03.1992р. в м.Москва, зазначений міжнародний договір України припинить свою дію для України 19.06.2023р..
Міністерство юстиції України своїм повідомленням від 10.01.2023р., яке було опубліковане у Офіційному віснику України 10.01.2023р., підтвердило припинення Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992р. для України 19.06.2023р..
Як вбачається із матеріалів справи, а саме з трудової книжки НОМЕР_2 , ОСОБА_1 3.12.2007р. прийнятий помічником бурильника капітального ремонту свердловин п`ятого розряду до Нижньовартівського управління з капітального ремонту свердловин, вахтовим методом роботи та 27.11.2008р. звільнено за власним бажанням.
10.03.2011р. позивача прийнято помічником бурильника капітального ремонту свердловин 5 розряду у виробництво поточного та капітального ремонту свердловин, вахтовим методом роботи та 4.04.2016р. звільнено (а.с.5-10).
Окрім того, вказані періоди роботи підтверджуються довідкою від 14.11.2008р., виданими ЗАО «Обьнефтеремонт» (мовою оригіналу), довідкою від 4.04.2016р. за №04/337, виданою ООО «Обьнефтеремонт» (мовою оригіналу) (а.с.11-12).
Разом з тим, не зарахувавши позивачу до страхового стажу спірні періоди роботи, ГУ ПФУ в Миколаївській області виходило з того, що з 1.01.2023р. рф припинила участь в Угоді СНД. Заробітна плата (дохід) для обчислення пенсії враховується за періоди страхового стажу, набутого на території України, на умовах визначених с.1 ст.40 Закону №1058 (а.с.7).
Однак, колегія суддів вважає такі доводи пенсійного органу безпідставними, оскільки на час трудової діяльності ОСОБА_1 у періоди 3.12.2007р. по 27.11.2008р. та з 10.03.2011р. по 4.04.2016р. Угода була чинною, а тому її положення протиправно не були застосовані відповідачем та, як наслідок, не зараховано до страхового стажу позивача спірні періоди роботи на території рф.
На підставі вказаного, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції щодо визнання протиправними дій ГУ ПФУ в Миколаївській області щодо не зарахування до страхового стажу ОСОБА_1 періодів роботи з 3.12.2007р. по 27.11.2008р. та з 10.03.2011р. по 4.04.2016р. згідно з трудовою книжкою НОМЕР_1 від 3.12.2007р..
Крім того, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскільки заява ОСОБА_1 від 8.12.2023р. не була подана у відповідності до Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого Постановою правління
Пенсійного фонду України від 25.11.2005р. №22-1 (у редакції Постанови правління Пенсійного фонду України від 7.07.2014р. №13-1), відтак відсутні підстави для зобов`язання пенсійного органу повторно розглянути заяву позивача від 8.12.2023р.. 
Європейський Суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п. 53 рішення у справі Ковач проти України від 7 лютого 2008 року, п. 59 рішення у справі Мельниченко проти України від 19 жовтня 2004 року, п.50 рішення у справі Чуйкіна проти України від 13 січня 2011 року, п.54 рішення у справі Швидка проти України від 30 жовтня 2014 року тощо).
Суд має оцінювати фактичні обставини справи з урахуванням того, що права, гарантовані Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, мають залишатися ефективними та людину не можна ставити в ситуацію, коли вона завідомо не може реалізувати своїх прав.
Отже, своїми діями відповідач фактично позбавив позивача права на належний соціальний захист, гарантований Конституцією України та на розмір пенсії відповідно до законодавства, оскільки при призначенні пенсії позивачу від 30.10.2023р., пенсійний орган не зарахував до страхового стажу позивача періоди його трудової діяльності у рф.
Таким чином, ефективним способом захисту порушених прав позивача є зобов`язання ГУ ПФУ в Миколаївській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 спірні періоди роботи з 3.12.2007р. по 27.11.2008р. та з 10.03.2011р. по 4.04.2016р. згідно з трудовою книжкою НОМЕР_1 від 3.12.2007р. та здійснити перерахунок та виплату пенсії позивача з урахуванням врахованого стажу, починаючи з дати призначення пенсії – з 30.10.2023р., про що правильно зазначив суд першої інстанції. 
Отже, враховуючи вищевказане та оцінюючи наявні в матеріалах справи письмові докази, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що в даному випадку наявні законні підстави для часткового задоволення позовних вимог.
У контексті оцінки доводів апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
У доводах апеляційної скарги апелянт посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. На думку судової колегії, викладені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи по суті. 
Отже, судова колегія вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм процесуального та матеріального права, а тому не вбачає підстав для його скасування.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.311,315,316,322,325 КАС України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області залишити без задоволення.
          Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 26 листопада 2024р. залишити без змін.
          Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.          

Головуючий:                                                                                Ю.М. Градовський

Судді:                                                                                          О.В. Єщенко

                                                                                                    І.О. Турецька