ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4717/25 Справа № 199/4800/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - ПОДОРЕЦЬ О. Б. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2025 року                                         м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Агєєва О.В.,
суддів: Космачевської Т.В., Халаджи О.В.
за участю секретаря судового засідання: Гвоздєва М.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпро цивільну справу №199/4800/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа орган опіки та піклування Адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради, про визначення місця проживання малолітньої дитини та встановлення факту самостійного виховання та утримання малолітньої дитини, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Бервенка Олексія Миколайовича на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 06 лютого 2025 року, ухвалене у складі судді Подорець О.Б., -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа Орган опіки та піклування в особі Адміністрації Амур-Нижньодніпровського району ДМР, про визначення місця проживання малолітньої дитини та встановлення факту самостійного виховання та утримання малолітньої дитини.
В обґрунтування позову посилався на те, що він перебував у шлюбі з відповідачкою ОСОБА_3 . Від шлюбу мають малолітню дитину - сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
В Амур-Нижньодніпровському районному суді м.Дніпропетровська перебуває на розгляді цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.
Починаючи з квітня 2024 року малолітня дитина ОСОБА_4 проживає разом з батьком за адресою: АДРЕСА_1 та повністю знаходиться на його утриманні.
Згідно нотаріально завіреної заяви матері дитини ОСОБА_2 , остання надала згоду та дозвіл на поставлення на реєстраційний облік (прописку) та постійне проживання малолітнього сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком дитини - ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_1 .
ОСОБА_2 разом з неповнолітньою дитиною від першого шлюбу - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , виїхала на постійне місце проживання до Республіки Польща та повертатись до України не планує.
Таким чином, на даний час виключно батько ОСОБА_1 самостійно виховує та утримує малолітнього сина - ОСОБА_4 , піклується про його фізичний та духовний розвиток, навчання, забезпечує всім необхідним: житлом, харчуванням, одягом, дозвіллям, медичним лікуванням, повністю опікується його інтересами та потребами, створюючи при цьому усі необхідні умови для його повноцінного життя.
Відповідач свідомо переклала обов`язок утримання та виховання дитини на його батька та не виконує своїх батьківських обов`язків, хоча не позбавлена ані материнських прав, ані можливості спілкування із дитиною.
У зв`язку з чим, просив суд визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком - ОСОБА_1 , та встановити факт самостійного виховання та утримання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки це є необхідним для захисту прав та інтересів дитини, а також прав та інтересів заявника, як батька, що займається самостійним вихованням та утриманням дитини, для оформлення соціальної допомоги, вирішення інших питань, пов`язаних із вихованням дитини, в тому числі, її навчанням, лікуванням, відпочинком.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровськавід 06 лютого 2025 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено у повному обсязі. Вирішено питання про судовий збір.

Не погодившись з зазначеним судовим рішенням, представник ОСОБА_1 - адвокат Бервенко О.М. подав апеляційну скаргу, в якій вважає дане рішення незаконним, необґрунтованим та таким, яке підлягає скасуванню у зв`язку із неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи та невідповідністю висновків суду обставинам справи під час ухвалення оскаржуваного рішення судом першої інстанції, що в свою чергу обумовлює необхідність ухвалення судом апеляційної інстанції нового судового рішення.
В обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначив, що суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо встановлення факту самостійного виховання та утримання позивачем малолітньої дитини, фактично позбавив малолітню дитину належних їй по закону пільг, що, поза розумним сумнівом, суперечить діючому законодавству, практиці Європейського суду з прав людини та Верховного Суду.
У зв`язку з чим просив суд рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 06 лютого 2025 рокускасувати повністю, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги  ОСОБА_1 задовільнити у повному обсязі.

Сторона відповідача своїм правом на подачу відзиву не скористалась.
Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Позивач та його представник в судовому засіданні апеляційного суду підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати.
Відповідач та її представник в судове засідання апеляційного суду не з`явились, про дату час та місце розгляду справи повідомлялись у встановленому законом порядку.
Заслухавши суддю-доповідача, позивача та його представника дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Судом встановлено, що батьками малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданого Шевченківським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), актовий запис № 676.
Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 02 липня 2024 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.
08 квітня 2024 ОСОБА_2 надала заяву, посвідчену приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Двірник І.В. та зареєстровану в реєстрі за №781, про те, що вона дає згоду та дозвіл на поставлення на реєстраційний облік (прописку) та постійне проживання її малолітнього сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком дитини - громадянином України ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_1 .
       Згідно витягу з наявної у базі даних «Відомості про осіб, які перетнули державний кордон України, в`їхали на тимчасово окуповану територію України або виїхали з такої території» інформації щодо перетинання державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованою територією України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , від 15 жовтня 2024 року, вбачається, що остання виїхала з території України 19 травня 2024 року о 14 год. 33 хв. через пункт пропуску «Мостиська».
Висновком Органу опіки та піклування в особі Адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради № 4/5-937 від 27 листопада 2024 року визнано доцільним визначити місце проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_1 .
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що під час розгляду справи, судом не встановлено обставин, які б свідчили про наявність між сторонами спору щодо визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 . Фактично спір щодо місця проживання дитини ініційований батьком, з яким дитина і так проживає, і доказів того, що відповідач, яка є матір`ю ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вимагає зміни місця його проживання, позивач до суду не надав. В той же час, зверненню до суду з позовом про визначення місця проживання дитини має передувати спір між батьками дитини щодо місця її проживання.
Крім того, відповідач ОСОБА_2 подала до суду заяву про визнання позову, що в сукупності з іншими доказами трактується судом як відсутність спору.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.
Заявник просив суд встановити факт, що має юридичне значення, а саме, що він самостійно виховує неповнолітню дитину.
При цьому, питання регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (ст.1 СК України).
Частиною 1 статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому ст.122 та ст.125 цього Кодексу.
Відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч.5 ст.157 цього Кодексу.
Разом з тим, сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі (ч.1 ст.14, ч.1 ст.15 СК України). Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені ст.ст.150, 151 СК України.
       Згідно ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого ч.5 цієї статті. При цьому, батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.
Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними.
При цьому, сімейні відносини, як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, котрі поділяються на юридичні дії (спричинення яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини).
Так, в силу положень ЦК України у момент народження фізичної особи, в неї виникає цивільна правоздатність (здатність мати цивільні права та обов`язки) та припиняється у момент її смерті (ст.25), а з підстав встановлених цим Кодексом виникає цивільна дієздатність (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання) котра може бути обмежена виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.2 ст.30) при цьому відповідно до ч.2 ст.15 СК України, якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання. Підставою позбавлення батьківських прав, у відповідності до п.2 ч.1 ст.164 СК України, є ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків. Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.
З цього слідує, що підставою встановлення факту самостійного виховання неповнолітньої дитини батьком, необхідно встановити юридичний факт, або декілька, в силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.

Заявник ОСОБА_1 , у поданій заяві зазначає, що з моменту припинення шлюбних стосунків з ОСОБА_2 , неповнолітній син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом з ним, знаходиться на його одноособовому утриманні і самостійному вихованні.
Такі твердження в силу ст.141 СК України, колегія суддів апеляційного суду розцінює критично, оскільки розірвання шлюбу між батьками, проживання одного з них окремо від дитини, не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Більш того, мати ОСОБА_2  не позбавлена батьківських прав, а згідно з висновком органу опіки та піклування адміністрації Амур-Нижньодніпровського району ДМР від 27.11.2024 року, матеріали справи не містять інформації на підтвердження виключних обставин, за яких місце проживання дитини можна визначити з батьком. Окрім цього, батько не позбавлений права звернутися до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_2 (матері дитини) на користь батька ОСОБА_1 аліментів на утримання їх малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Разом з тим, заявник не надав суду доказів, що в питанні виховання чи утримання малолітньої дитини, матір умисно ухиляється від виконання цих обов`язків чи реалізації прав з даного приводу.
Сімейним кодексом України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі (ч.1 ст.14, ч.1 ст.15 СК України). Разом з тим, в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), котрі мають бути підтверджені виключно цивільно-правовими актами (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім), та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються, та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що фактично матір дитини не бере участі у вихованні та утриманні дитини, не можуть бути прийняті, оскільки перебування матері за кордом з іншою дитиною, і яка не заперечує проти проживання спільної з позивачем дитини з батьком (що підтверджується наданою відповідачем на адресу суду заявою), не позбавляє її здійсненню батьківських обов`язків щодо спільної з позивачем дитини, і тем більше не позбавляє її батьківських прав.

Суд першої інстанції в мотивувальній частині рішення послався на те, що між сторонами відсутній спір щодо місця проживання дитини. Мати дитини не заперечує проти визначення місця проживання дитини разом із батьком, а тому позов є передчасним. Такий самий висновок надано й органом опіки та піклування.

У параграфі 54 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року, заява №31111/04, вказано, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.
Аналіз наведених норм права, практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини, є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім - права батьків.
Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі №402/428/16-ц (провадження №14-327цс18) вказано, що положення Конвенції про права дитини про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.
Суд першої інстанції, вирішуючи спір, вірно застосував відповідні норми СК України, правильно встановив обставини справи й обґрунтовано відмовив у задоволенні позову з наведених вище підстав.
Колегія суддів звертає увагу, що фактично спір щодо місця проживання дитини був ініційований батьком дитини, з яким дитина і так фактично проживала і продовжує проживати. Мати дитини не вимагала та не вимагає зміни її місця проживання.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції вірно виходив з того, що ОСОБА_1 не доведено, що на час звернення до суду батька з позовом про визначення місця проживання дитини, яка фактично проживала і проживає разом із ним, порушені чи оспорюються його (позивача) права.

В даному випадку позивач звернувся до суду в позовному провадженні і разом з матеріально-правовою вимогою, про визначення місця проживання малолітньої дитини, ставить питання про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини.
Слід зазначити, що сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо утримання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків, свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо утримання дитини, то факт одноосібного утримання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що становить предмет доказування саме у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з утримання дитини, який в даному випадку відсутній.
Враховуючи наведене, та звернення з декількома вимогами (в т.ч. і про встановлення факту) колегія суддів відхиляє довід апеляційної скарги, про те, що суд першої інстанції, встановивши відсутність спору між сторонами, повинен був закрити провадження у даній справі, а не відмовляти у позові.

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження суду першої інстанції, їм надана відповідна правова оцінка з урахуванням фактичних обставин справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно зі ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, а тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст.ст.263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З огляду на висновок про залишення апеляційної скарги без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:
       
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 06 лютого 2025 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа орган опіки та піклування Адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради, про визначення місця проживання малолітньої дитини та встановлення факту самостійного виховання та утримання малолітньої дитини - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя О.В. Агєєв

Судді:                                                                         Т.В. Космачевська

О.В. Халаджи

Повний текст постанови складено 07.05.2025р.

Головуючи суддя О.В. Агєєв