Номер провадження: 22-ц/813/1053/25 
Справа № 522/1827/23
Головуючий у першій інстанції Ярема Х.С.
Доповідач Кострицький В. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24.04.2025 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Кострицького В.В.,
суддів: Назарової М.В., Коновалової В.А., 
за участю секретаря Булацевської Я.В.
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 
представник позивача – ОСОБА_2 
відповідач – ОСОБА_3 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Судакова Валерія Валерійовича, діючого від імені ОСОБА_1 , на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 січня 2024 року, ухвалене у складі судді Яреми Х.С., у приміщенні того ж суду,
у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу,-
встановив:
Короткий зміст позовних вимог.
25.01.2023 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , в якому просить суд:
- стягнути з ОСОБА_3 кошти за борговою розпискою від 05.05.2020 в розмірі 45 000 доларів США основного боргу та 15 300 доларів США прострочених відсотків.
В обґрунтування зазначає, що 05.05.2020 він дав ОСОБА_4 в борг 45 000 доларів США під 2% на місяць. Передача коштів була оформлена письмовою розпискою. Строк повернення коштів 05.05.2021. ОСОБА_1 і ОСОБА_4 є давніми знайомими. Сповідували іудаїзм, разом відвідували синагогу. Гроші вона взяла для вирішення проблем її сина ОСОБА_3 . Протягом трьох місяців ОСОБА_4 платила проценти, а потім припинила. Згодом стало відомо, що ОСОБА_4 померла, а її син ОСОБА_3 прийняв спадщину, але борг, який взяла його мати не повертає.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 09 січня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу - відмовлено.
Суд першої інстанції в обґрунтування свого рішення зазначає, щоберучи до уваги не доведення позивачем, що ОСОБА_3 є спадкоємцем, який прийняв спадщину, що ОСОБА_4 померла, суд приходить до висновку, що позов подано до неналежного відповідача, що окрім відсутності оригіналу розписки, є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.
Доводи апеляційної скарги.
Не погоджуючись з рішенням суду, представник позивача звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 січня 2024 та ухвалити нове рішення, яким позовні вимог задовольнити повністю, стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 45000 доларів США основоного боргу, 15300 доларів США, у якості прострочених відсотків, всього стягнути 60 300 доларів США.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи – суд відмовив у задоволенні клопотання про витребування письмових доказів, дослідження яких необхідно для ухвалення законного та обґрунтованого рішення.
До позову додано засвідчена представником позивача копія розписки із зазначенням наявності у нього оригіналу.
Ані відповідач, ані суд не витребували у позивача оригінал розписки. Вона є у наявності позивача та буде надана для огляду на вимогу суду.
Порушення норм матеріального права – суд неправильно тлумачив закон, та не застосував закон, який підлягав застосуванню
Суд невірно тлумачив вимоги ст. 1218 ЦК України, відмовив у позові з підстав, що відповідач ОСОБА_3 не є позичальником за борговою розпискою від 05.05.2020, не зважаючи на те, що позовні вимоги саме до ОСОБА_3 мотивовані тим, що позичальником є його мати, яка померла, а він прийняв її спадщину, і успадкував і обов`язок повернути гроші за цією розпискою.
Суд не розібравшись ані у фактичних обставинах, ані у суті правовідносин, які виникли між сторонами спочатку відмовляє у витребуванні письмових доказів, які прямо стосуються суті спору, а потім відмовляє у задоволенні позову з підстав, що позивач не довів наявність підстав для звернення з позовом до відповідача, зазначивши, що вони є «тільки словами».
Такий суд діяв суперечливо та несправедливо відносно позивача, чим порушив вимоги частини першої ст. 6 Конвенції.
Щодо явки сторін.
Представник позивача та позивач з`явились до судового засідання та надали суду свої пояснення по справі, інші учасники належним чином повідомлені про час та місце судового розгляду, в судове засідання не з`явились, клопотань не заявляли , що у відповідності до вимог ст.372 ЦПК України не перешкоджає апеляційному перегляду.
Позиція апеляційного суду.
Заслухавши суддю-доповідача, сторону позивача, оцінивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить наступного.
Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).
Апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вище вимогам закону.
Суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позову зазначив, що не доведення позивачем, що ОСОБА_3 є спадкоємцем, який прийняв спадщину, що ОСОБА_4 померла, суд приходить до висновку, що позов подано до неналежного відповідача, що окрім відсутності оригіналу розписки, є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.
Проте з вказаними висновками апеляційний суд не погоджується та вважає за необхідне заначити наступне.
Колегією суддів встановлено та матеріалами справи підтверджено, що відповідно до розписки від 05.05.2020, яка складена в місті Одеса, далі мовою оригіналу: «Я, ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживающая по адресу: АДРЕСА_1 взяла в долг у ОСОБА_1 05.12.1980 года, ИНН 2955916654, проживающего по адресу: АДРЕСА_2 для личных нужд деньги в сумме 45000 (сорок пять тысяч) долларов США под 2 (два) процента в месяц. Выплачивать проценти обязуюсь ежемесячно. Основною сумму долга обязуюсь вернуть не позднее 05 мая 2021 г. Деньги получила ОСОБА_5 та підпис».
Відповідно до листа Комунального підприємства «Бюро технічноїінвентерезації» Одеської міської ради від 05.09.2024 ОСОБА_4 має у власності частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 , дата реєстрації 27.10.2009, крім того вказане підтверджуються відповіддю № 1314364 з державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Також, згідно відповіді № 1314364 з державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено, що ОСОБА_3 має у власності частки квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , дата реєстрації 27.10.2009.
Що свідчить про те, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 мають у спільній частковій власності по частини квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно листа Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 04.12.2024, ОСОБА_4 , 1943 року народження, померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією актового запису №12344 від 29.11.2020, складеного Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса). Крім того, з вказаного листа вбачається, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується актовим записом № 778 від 30.04.1979 року.
З листа Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради вбачається, що згідно обліковими даними Департаменту, за період здійснення Департаментом своїх повноважень органу реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , Департаментом не здійснювалось.
Проте, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , фактично проживала у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить їй на підставі часткової спільної власності та зокрема факт проживання за вказаною адресою підтверджується змістом наданої розписки та відсутності будь якого іншого майна.
Стосовно реєстрації місця проживання ОСОБА_3 , Департамент повідомляє, що станом на 09 грудня 2024 року, ОСОБА_3 значиться зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_1 , з 20 квітня 2021 року.
З відкритих даних Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що ОСОБА_3  неодноразово притягався до кримінально відповідальності, зокрема справа №522/7232/20 та №522/7222/20, в яких зокрема встановлено факт проживання ОСОБА_3 в 2020 році за адресою: АДРЕСА_1 .
Дослідивши матеріали справи, оцінивши доводи позовних вимог та апеляційної скарги, заслухавши суддю доповідача та сторону позивача, колегія суддів вважає за можливе позовні вимоги задовольнити частково, з огляду на таке.
Згідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Згідно ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Згідно із ч.2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Згідно ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
У відповідності до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.
У відповідності до ч.1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.
Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Станом на день звернення до суду з відповідним позовом, борг ОСОБА_4 за договором позики від 05.05.2020 року повернуто не було.
У судовому засіданні 22 квітня 2025 року стороною позивача було надано колегії суддів до огляду оригінал розписки, що свідчить про факт отримання коштів у борг.
З наданої розписки вбачається, що сторонами було дотримано всі істотні умови укладення вказаного договору.
Крім того, відповідач не заперечує факт написання його матір`ю вказаної розписки та не оспорює її дійсність.
Наявність оригіналу боргової розписки у кредитора свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 10 серпня 2021 року у справі № 473/995/18 (провадження № 61-6674св21), від 14 липня 2021 року у справі № 266/7291/18-ц (провадження № 61-96св21), від 25 березня 2019 року у справі № 211/2672/16-ц (провадження № 61-41785св18), від 30 січня 2019 року у справі № 751/1000/16-ц (провадження № 61-586св17).
Апеляційний суд зазначає, що згідно зі ст.ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Згідно зі статтями 1233-1235 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.
Згідно ч. 2 ст. 370 ЦК України та ч. 2 ст. 372 ЦК України, у разі смерті співвласника приватизованого будинку (квартири) частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними.
Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1270 ЦК України).
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.
Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Згідно з ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.
Відповідно ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора звертає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.
Отже, оскільки доведено належними доказами і нічим не спростовується той факт, що ОСОБА_4 , померла ІНФОРМАЦІЯ_6 , і ОСОБА_3 були матір`ю та сином, обидва постійно проживали за однією адресою і обидва були на праві спільної сумісної власності співвласниками 3(трьох)кімнатної квартири, загальною площею 55,0 кв.м., житловою площею 39,2 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .
Колегія суддів, враховує зокрема, що відповідач був присутній в судовому засіданні, проте будь яких заперечень щодо проживання за адресою АДРЕСА_1 разом зі своєю матір`ю ОСОБА_4 на момент її смерті не надавав, та взагалі будь яких клопотань не надавав.
Також, встановлено апеляційним судом на підставі наявних у справі документів та з відкрити джерел ЄДРСР та Державного реєстру речових прав і не заперечується сторонами той, факт, що, ОСОБА_3 був рідним сином своєї матері ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_6 , його постійне місце проживання було разом із його матір`ю ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 , зокрема на дату смерті ОСОБА_4 – ІНФОРМАЦІЯ_6 .
Тому суд робить висновок про те, що ОСОБА_3 , як спадкоємець першої черги за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_6 своєї матері, спадкодавця ОСОБА_4 , який на час відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_6 постійно проживав разом із спадкодавцем ОСОБА_4 (матір`ю) та протягом встановленого законом 6-місячного строку не заявив про свою відмову від спадщини, фактично прийняв спадщину після смерті своєї матері, спадкодавця ОСОБА_4 , в силу ч. 3 ст. 1268 ЦК України, як особа, яка спільно проживала із померлою спадкодавицею ОСОБА_4 на момент її смерті.
Матеріали справи не містять відомостей про відмову ОСОБА_3 від спадщини.
Таким чином, колегією суддів встановлено, що ОСОБА_3 є спадкоємцем ОСОБА_4 ..
Виходячи з вказаних обставин справи, апеляційний суд зазначає, що згідно зі ст.ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців), до складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, тому ОСОБА_3 є належним відповідачем по справі, оскільки є правонаступником всіх прав та обов`язків померлої його матері ОСОБА_4 ..
Тому позовні вимоги в частині стягнення основної суми заборгованості у розмірі 45 000 доларів США підлягає стягненню саме з ОСОБА_3 ..
На вказані обставини суд першої інстанції уваги не звернув, незаконно відмовив у задоволенні клопотання представника позивача про витребування доказів, які мали вагоме значення для вирішення справи по суті, що призвело до невірних висновків по вказаній справі.
Щодо стягнення відсотків апеляційний суд зазначає наступне.
Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Частиною першою статті 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Відповідно до статті 545 ЦК прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.
Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.
Наявність оригіналу боргової розписки в кредитора свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.
Як вбачається з наданої розписки, сторони погодили проценти за користування грошових коштів у розмірі 2 % в місяць. Також сторонами вказаного договору визначено строк повернення всіє суми коштів, а саме до 05 травня 2021 року – тобто строк дії договору.
Таким чином, колегія суддів зазначає, що визначивши строк дії договору до 05.05.2021, відсотки, які підлягають стягненню обмежуються цією датою.
З позовної заяви вбачається що відсотки сплачені не були починаючи з 05.09.2020 року та мають нараховуватись до 05.05.2021, тобто за 9 місяців, що становить 8 100 доларів США.
Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягають стягнення відсотки за користування грошовими коштами у розмірі 8100 доларів США, в іншій частині стягнення відсотків слід відмовити.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.
Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Проте, позивачем вказані вимоги заявлено не було.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає за необхідне скасувати оскаржуване рішення з постановленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з  ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму заборгованості у розмірі 53100 доларів США в межах успадкового майна, після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 ..
Щодо розподілу судових витрат.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з постановленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог (88%), то з врахуванням сплати позивачем судового збору за подання позову (13200 грн.) та апеляційної скарги (15840 грн.), то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений ним судовий збір у розмірі 25555,20 гривень.
Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги.
Відповідно п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно п. 1 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 – задовольнити частково.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 січня 2024 року – скасувати.
Постановити нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу – задовольнити частково.
Стягнути з  ОСОБА_3 (РНОКПП  НОМЕР_1 ) на користь  ОСОБА_1 (РНОКПП  НОМЕР_2 )суму заборгованості у розмірі 53100 доларів США, яка складається із основного боргу – 45 000 доларів США та відсотків за користування коштами – 8100 доларів США, в межах спадкового майна.
Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) суму сплаченого судового збору у розмірі 25555,20 грн..
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.
Повний текст постанови складено 24 квітня 2025 року.

Головуючий суддя                                                        В.В. Кострицький

Судді                                                                         М.В. Назарова

В.А. Коновалова