ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3486/25 Справа № 176/2186/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Павловська І. А. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2025 року                                                                м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Городничої В.С.,
суддів: Петешенкової М.Ю., Красвітної Т.П.,
                        за участю секретаря судового засідання — Гвоздєва М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпрі апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Неверчак Євген Борисович, на рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 15 жовтня 2024 року у складі судді Павловської І.А. у цивільній справі №176/2186/24 за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства “Східний гірничо-збагачувальний комбінат” про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, –

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою, пред`явленою до ДП “Східний гірничо-збагачувальний комбінат”, на предмет стягнення з відповідача на свою користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27 січня 2024 року по 30 червня 2024 року у розмірі 89 636,80 грн, обґрунтовуючи це тим, що він має стаж роботи на Смолінській шахті ДП «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» понад 17 років за професіями з особливо важкими особливо шкідливими умовами праці о списку №1. З 27 січня 2024 року позивача звільнено у зв`язку з невідповідністю виконуваній роботі внаслідок стану здоров`я, на підставі п.2 ст. 40 КЗпП Україн, однак, не виплачено усіх належних сум заробітної плати при звільненні, що є грубим порушенням ч.1 ст.116 КЗпП України та за що настає відповідальність роботодавця, визначена у ст. 117 КЗпП України.
       Позивач зазначав, що повну виплату усіх коштів йому проведено відповідачем 01 липня 2024 року, що є днем відрахування строку для звернення до суду з даним позовом. При цьому зазначив, що середньоденна заробітна плата його становила 814,88 грн, а тому, враховуючи час затримки розрахунку при звільненні за вказаний період, що становить 110 робочих днів, середній заробіток складає 89 636,80 грн, який і просив стягнути позивач на свою користь з відповідача (а.с.1-3).
Рішенням Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 15 жовтня 2024 року позовні вимоги   ОСОБА_1 до ДП «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задоволено частково.
       Стягнуто з ДП «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь  ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 30 000 грн.
       У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
       Стягнуто з ДП «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь  ОСОБА_1 судовий збір у сумі 401,69 грн.
       Судовий збір у розмірі 809,51 грн покладено на позивача (а.с. 27-29).
       Рішення суду мотивовано тим, що позивачем доведено факт того, що мало місце порушення законодавства про працю та у нього виникло право на стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27 січня 2024 року по 30 червня 2024 року, а у роботодавця виникла відповідальність, передбачена ст. 117 КЗпП.
       Однак, суд першої інстанції вважав, що у визначенні розміру такої відповідальності повинен бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця, тому, суд вважає за доцільне зменшити розмір відшкодування, яке підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за несвоєчасне проведення з ним остаточного розрахунку, до 30 000 грн, що не призведе до явно нерозумних і несправедливих наслідків для сторін. 
       Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 через свого представника — адвоката Неверчака Є.Б. подав апеляційну скаргу (а.с. 32-36), посилаючись на невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм процесуального та невірного застосування норм матеріального права, зокрема, висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, яка, на думку скаржника не є релевантною на день розгляду справи. Просив рішення суду скасувати в частині визначення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку розрахунку при звільненні та ухвалити нове рішення в цій частині, стягнувши з відповідача на його користь за зазначений період середній заробіток у розмірі 89 636,80 грн, що не перевищує заборгованості по заробітній платі, яка виплачена 01 липня 2024 року у загальному розмірі 115 000 грн. 
У січні 2025 року відповідач, скориставшись своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, подав відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому вважав рішення суду законним та обґрунтованим, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення в частині розміру середнього заробітку залишити без змін (а.с.46-48).
       Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
       Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
       Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду в частині розміру середнього заробітку змінити з наступних підстав.
       Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення спору.
Докази мають бути належними, допустимими, достовірними.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. ст. 76, 77, 78, 79 ЦПК України).
Згідно з вимогами ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що відповідач у день звільнення позивача 27 січня 2024 року не виплатив останньому усі належні йому суми заробітної плати при звільненні. Враховуючи, що фактичний розрахунок з позивачем відбувся 01 липня 2024 року, а позивач звернувся до суду 15 серпня 2024 року з даним позовом, суд встановив, що позивач дотримався встановленого законодавством строку, а період розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача бере початок з моменту звільнення та по 30 червня 2024 року, тобто по день фактичного повного розрахунку, що становить 110 робочих днів, та що складає 89 636,80 грн середнього заробітку, виходячи з середньоденної заробітної плати позивача 814,88 грн. При цьому, суд першої інстанції врахував можливість зменшення такого розміру середнього заробітку, виходячи з висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц та визначив співмірність розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до 30 000 грн, що вважав справедливим у балансі інтересів сторін.
       Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції в частині зменшення розміру середнього заробітку до 30 000 грн враховуючи наступне.
Судом першої інстанції встановлено, що з 26 жовтня 2006 року по 27 січня 2024 року ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з ДП «СхідГЗК», що підтверджується записами у трудовій книжці.
       Згідно наказу № 54-о/с від 27 січня 2024 року, ОСОБА_1 звільнений у зв`язку з виявленою невідповідністю працівника виконуваній роботі внаслідок стану здоров`я, який перешкоджає продовженню даної роботи, п. 2 ст. 40 КЗпП України.
       З виписки по рахунку ОСОБА_1 за період з 01 січня 2024 року по 01 серпня 2024 року встановлено, що 01 липня 2024 року позивачу було виплачено залишок заборгованості по заробітній платі.
       Згідно довідки ДП «СхідГЗК» №18-30/1081 від 07 серпня 2024 року середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 складає 814,88 грн.
Згідно довідок відповідача від 11 квітня 2024 №236 та №18-30/1081 від 07 серпня 2024 року середньоденний заробіток позивача, розрахований відповідачем згідно Постанови КМУ №100 від 08 лютого 1995 року, становить 814,88 грн. 
Отже, судом визначено, що середній заробіток за час затримки розрахунку, який підлягає стягненню на користь позивача, складає 89 636,80 грн (814,88 грн х 110 робочих днів). При цьому суд дійшов висновку за доцільне зменшити розмір відшкодування, яке підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за несвоєчасне проведення з ним остаточного розрахунку, до 30 000 грн, що сприятиме досягненню справедливого балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах і не призведе до явно нерозумних і несправедливих наслідків. 
       Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
       Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
       Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. 
       У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган у будь-якому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
       Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
       З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
       Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 зазначила, що належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, лікарняні, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
       Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. 
       Отже, статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. 
       Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
       За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
       Переглядаючи рішення суду першої інстанції лише в частині розміру стягнутого середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача, колегія суддів зазначає, що, при зменшенні розміру середнього заробітку за вказаний період, суд першої інстанції керувався висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, де зазначено, що якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. 
       Колегія суддів погоджується з тим, що за встановлений період порушення трудових прав, тобто, з 27 січня 2024 року (день звільнення позивача) по 01 липня 2024 року (день фактичного остаточного розрахунку відповідача), належить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, однак, не погоджується з визначеним зменшеним розміром такого середнього заробітку у 30 000 грн, що колегія суддів не вважає співмірним, справедливим та таким, що відповідає обставинам справи.
       Так, колегією суддів з виписки за смарт-рахунком 26206330070283.100101.980 з 01 січня 2024 року по 01 серпня 2024 року, виданої ПАТ АБ “Укргазбанк”, встановлено, що позивачеві відповідачем виплачувались кошти як заробітної плати, так і лікарняного за період з 01 лютого 2024 року по 01 липня 2024 року включно, враховуючи, що звільнення позивач відбулось 27 січня 2024 року (а.с.15).
       Загальна сума виплат після звільнення позивача становить 115 691,75 грн за вказаний період, тоді як повний розмір середнього заробітку за 110 робочих днів після звільнення позивача становить 89 636,80 грн, що не перевищує загального розміру заборгованості по заробітній платі відповідача перед позивачем.
       Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.
       Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.
       З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
       Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного, виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
       З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві необхідно дійти висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.
       Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
       Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
       За таких обставин, враховуючи вищенаведені висновки Верховного Суду від 18 лютого 2025 року у справі №191/2910/21, колегія суддів не погоджується із висновком суду першої інстанції про стягнення з відповідача середнього заробітку лише 30 000 грн, тоді як загальна сума заборгованості відповідача по заробітній платі позивача становила 115 691,75 грн і остаточний розрахунок з позивачем проведений лише 01 липня 2024 року, порівняно з датою його звільнення у січні 2024 року, чого суд першої інстанції не врахував та не надав цим обставинам належної правової оцінки.
       Доводи апеляційної скарги щодо неспівмірності загальної заборгованості по заробітній платі та усім належним при звільненні платежам позивача, розміру середнього заробітку за цей період, знайшли своє підтвердження, адже сума, яка належала виплаті відповідачем при звільненні є неоспореною та значною, а розмір середнього заробітку, визначений судом першої інстанції, дуже занижений та не може у такому визначеному розмірі компенсувати працівникові несвоєчасність фактично виплачених коштів відповідачем через півроку. Тому розмір середнього заробітку, який належить до стягнення на користь позивача 89 636,80 грн повністю відновлює порушені трудові права позивача. 
       Колегією суддів також не встановлено в діях ОСОБА_1 свідомого тривалого самоусунення від захисту своїх порушених прав, у зв`язку з чим відсутні підстави вважати, що розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є більшим через неправомірну бездіяльність позивача, навпаки такий розмір є значно меншим за загальну суму несвоєчасно виплаченої відповідачем заробітної плати при звільненні позивача.
       За таких обставин, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо зменшення розміру середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні позивача до 30 000 грн. При цьому, зменшення судом першої інстанції розміру середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні з 89 636,80 грн до 30 000,00 грн, враховуючи поведінку сторін та конкретні обставини справи, є несправедливим та не відповідає принципу розумності судового рішення, як і не враховує розмір несвоєчасно виплаченої відповідачем заробітної плати при звільненні позивача у 115 691,75 грн, що має бути співмірною компенсацією працівникові за несвоєчасну виплату заробітної плати, яка належала останньому при звільненні. 
       За таких обставин, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги в частині співмірності середнього заробітку за час затримки виплати сум, належних при звільненні позивачеві, що носить компенсаторний характер, відносно до розміру несвоєчасно виплаченої відповідачем заробітної плати при звільненні позивача у розмірі 115 691,75 грн, а тому є доведеним розмір такого середнього заробітку у 89 636,80 грн, що буде співмірним та справедливим балансом між інтересами працівника і роботодавця.
       З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що вказане рішення, хоча і є законним та обґрунтованим як за застосуванням матеріальних норм права, так і процесуальних, однак в частині розміру середнього заробітку за час затримки виплат всіх належних сум позивачеві при її звільненні підлягає зміні з суми 30 000 грн до 89 636,80 грн, що є підставою для застосування колегією суддів норми ст. 376 ЦПК України.
       Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Відповідно до пунктів 3 та 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. 
       Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги про збільшення розміру середнього заробітку знайшли своє підтвердження і дають підстави для висновку колегією суддів про невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи. Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в іншій частині вимог в апеляційній скарзі не наведено, з чого колегія суддів доходить висновку про збільшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 30 000 грн до 89 636,80 грн.
       Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів, –

УХВАЛИЛА:

       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Неверчак Євген Борисович — задовольнити.
       Рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 15 жовтня 2024 року — змінити в частині стягнутого розміру середнього заробітку, змінивши його з 30 000 грн на 89 636,80 грн.
       
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

Вступна та резолютивна частини постанови проголошені “02” квітня 2025 року.
Повний текст постанови складено “10” квітня 2025 року.

       Головуючий:                                                          В.С. Городнича

       Судді:                                                                  М.Ю. Петешенкова

                                                                                Т.П. Красвітна