ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 червня 2025 року 
м. Київ
cправа №  910/6187/22 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: 
Чумака Ю. Я. - головуючого, Дроботової Т. Б., Багай Н. О.,
секретар судового засідання - Лелюх Є. П.,
за участю представників:
позивача - Алексєєва А. А. (в порядку самопредставництва),
відповідача - Фещенка І. С. (адвокат),  
розглянув касаційну скаргу   Товариства з обмеженою відповідальністю "ПРОМ-ТЕХНО ГРУПА" на рішення Господарського суду міста Києва від 05.06.2024 (суддя Пукшин Л. Г.) та постанову Північного апеляційного господарського суду від 10.03.2025 (головуючий - Алданова С. О., судді Євсіков О. О., Корсак В. А.) у справі 
за позовом Дочірнього підприємства державної компанії "УКРСПЕЦЕКСПОРТ" - ДЕРЖАВНОЇ ГОСПРОЗРАХУНКОВОЇ ЗОВНІШНЬОТОРГОВЕЛЬНОЇ ТА ІНВЕСТИЦІЙНОЇ ФІРМИ "УКРІНМАШ"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "ПРОМ-ТЕХНО ГРУПА" 
про стягнення коштів.
Короткий зміст і підстави позовних вимог
1. 12.07.2022 Дочірнє підприємство державної компанії "УКРСПЕЦЕКСПОРТ" - ДЕРЖАВНА ГОСПРОЗРАХУНКОВА ЗОВНІШНЬОТОРГОВЕЛЬНА ТА ІНВЕСТИЦІЙНА ФІРМА "УКРІНМАШ" (далі - ДП ДК ДГЗІФ "УКРІНМАШ", Підприємство, комісіонер, позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ПРОМ-ТЕХНО ГРУПА" (далі - ТОВ "ПРОМ-ТЕХНО ГРУПА", Товариство, комітент, відповідач) про стягнення з відповідача 24 894,25 доларів США та 926 221,09 грн, з яких: 19 155,93 доларів США витрат щодо виконання умов договору комісії під час експорту виробів; 3748,73 доларів США інфляційних втрат, нарахованих на суму 19 155,93 доларів США; 3 % річних у сумі 648,68 доларів США, нарахованих на суму 19 155,93 доларів США; 7 % штрафу від суми заборгованості - 1340,91 доларів США; 712 719,90 грн витрат, пов`язаних із рекламацією виробів; 139 475,95 грн інфляційних втрат, нарахованих на суму 712 719,90 грн; 3 % річних у сумі 24 134,84 грн, нарахованих на суму 712 719,90 грн; 7 % штрафу від суми заборгованості - 49 890,40 грн, посилаючись на положення статей   525, 526, 530, 549, 610- 612, 625, 901 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статей 193, 222, 231 Господарського кодексу України в редакції, чинній до 28.08.2025 (далі - ГК України). 
2. Позовна заява обґрунтовується неналежним виконанням Товариством умов договору комісії від 13.12.2018 № 25/112-Д (далі - договір комісії від 13.12.2018, договір № 25/112-Д), укладеного з Підприємством.
Короткий зміст судових рішень судів попередніх інстанцій
3. Суди розглядали справу неодноразово. Рішенням Господарського суду міста Києва від   17.11.2022, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 19.09.2023, позов задоволено частково. Стягнуто з ТОВ "ПРОМ-ТЕХНО ГРУПА" на користь ДП ДК ДГЗІФ "УКРІНМАШ" 21 145,52 доларів США витрат, понесених під час експорту виробів, та 926 221,09 грн витрат, пов`язаних із рекламацією виробів. В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Рішення та постанова аргументовані частковою обґрунтованістю позовних вимог з огляду на те, що: 1) матеріалами справи підтверджується   надання   позивачем   відповідачу послуг на суму 19   155,93 доларів США та 712   719,90 грн; 2) 15.03.2021 комісіонер направив на адресу комітента лист № 27/9-1245 щодо компенсування витрат, понесених під час рекламації виробів, та виставив рахунки на оплату цих витрат, а 01.04.2021 № 27/11-1582 направив претензію, яка залишилася без задоволення, що   свідчить про   настання строку   виконання відповідачем грошового зобов`язання з оплати вартості наданих Підприємством послуг за договором комісії від 13.12.2018,   яке (зобов`язання) Товариство не виконало, у зв`язку з чим   утворилась заборгованість на загальну суму 19   155,93   доларів США (витрати, понесені комісіонером під час експорту виробів) та 712   719,90 грн (витрати, пов`язані з рекламацією виробів).
4. Постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.12.2023 (головуючий - Баранець О. М., судді Губенко Н. М., Кролевець О. А.) касаційну скаргу ТОВ   "ПРОМ-ТЕХНО ГРУПА" задоволено частково. Рішення Господарського суду міста Києва від   17.11.2022 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 19.09.2023 у справі № 910/6187/22 скасовано, справу направлено на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.
Постанова Верховного Суду мотивована тим, що: 
1) усупереч вимогам статті 80 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) суд першої інстанції прийняв від позивача докази (звіти комісіонера з № 1 по № 28 та звіти комісіонера по рекламаційним актам), подані після закінчення підготовчого провадження (листом ДП ДК ДГЗІФ "УКРІНМАШ" від 25.10.2022   № 27/11-3346), які (докази) покладено в основу рішення на підтвердження факту понесення комісіонером витрат у зв`язку з виконанням договору № 25/112-Д та рекламаційними актами, а також щодо їх розміру, однак судом не розглядалося питання про наявність/відсутність у позивача об`єктивної можливості надати такі докази при зверненні з позовом у цій справі в липні 2022 року та можливості їх прийняття та врахування при вирішенні спору, так само як апеляційним судом не надавалася оцінка доводам відповідача (апелянта) щодо допущених місцевим господарським судом порушень норм процесуального права; 
2) до позовної заяви позивач додав копію контракту від 25.06.2018 № 272.066.17-24/45-К з додатками, укладеного між ним та   іноземним контрагентом, а також копії листів щодо виконання цього контракту, викладені іноземною мовою, тоді як надані позивачем документи з перекладом на українську мову, на які послалися суди, не можна вважати офіційним перекладом чи таким, що наданий компетентним органом, оскільки справжність підпису перекладача не засвідчена нотаріусом. Адже документи, складені нерезидентами, що подаються сторонами як докази, мають прийматися судами з огляду на їх допустимість після їх легалізації у встановленому законодавством України порядку (такі висновки викладено в постановах Верховного Суду від   30.01.2020 у справі № 910/14949/18, від 17.08.2021 у справі № 910/14949/18); 
3) суди попередніх інстанцій не з`ясували того, чи дійсно направлялися комітенту звіти комісіонера з № 1 по № 28 на загальну суму 19 155,93 доларів США і звіти комісіонера по рекламаційним актам на загальну суму 712   719,90 грн, чи були вказані звіти отримано комітентом, та, як наслідок, чи відповідач мав змогу заперечувати щодо обсягу та вартості наданих позивачем послуг щодо кожного з них, а тому висновки судів попередніх інстанцій в цій частині позову є передчасними.
5. За результатами нового розгляду справи рішенням Господарського суду міста Києва від   05.06.2024 позов задоволено частково. Стягнуто з ТОВ "ПРОМ-ТЕХНО ГРУПА" на користь ДП ДК ДГЗІФ "УКРІНМАШ" 21   058,92 доларів США витрат, понесених під час експорту виробів, 878   350,01   грн витрат, пов`язаних із рекламацією виробів. У решті позовних вимог відмовлено.
Рішення аргументоване частковою обґрунтованістю позовних вимог, оскільки: 
1) матеріали справи не містять доказів того, що комітент свої зобов`язання з оплати наданих комісіонером послуг виконав належним чином, унаслідок чого у відповідача утворилася заборгованість на загальну суму 19 155,93 доларів США (вартість витрат, понесених комісіонером під час експорту виробів) та 712 719,90 грн (вартість витрат, пов`язаних із рекламацією виробів);
2) позовні вимоги про стягнення з відповідача 3748,73 доларів США інфляційних втрат, нарахованих на борг у розмірі 19 155,93 доларів США, задоволенню не підлягають, позаяк норма   статті 625   ЦК України      щодо сплати заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у національній валюті - гривні, а не в іноземній або в еквіваленті до іноземної валюти, тому індексація у цьому випадку застосуванню не підлягає;
3) за позовними вимогами про стягнення інфляційних втрат, нарахованих на заборгованість у сумі 712 719,90 грн, і 3 % річних, нарахованих на суму 19 155,93 доларів США та на суму 712   719,90 грн, суд першої інстанції встановив неправильний розрахунок позивачем періоду прострочення (з 06.05.2021 по 21.06.2022), в зв`язку з чим згідно зі здійсненим місцевим господарським судом розрахунком на користь позивача підлягають стягненню з відповідача 103 789,45 грн інфляційних втрат, 3 % річних у сумі 562,08 доларів США та 3 % річних у сумі 11   950,26 грн відповідно;
4) водночас, здійснивши арифметичну перевірку наданого Підприємством розрахунку штрафу в розмірі 7 % від сум основної заборгованості, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог у частині стягнення з Товариства 1340,91 доларів США штрафу та 49 890,40 грн штрафу відповідно.
6. Постановою Північного апеляційного господарського суду від 10.03.2025 рішення Господарського суду міста Києва від 05.06.2024 скасовано в частині задоволення позовних вимог про стягнення 1340,91 доларів США штрафу та 49 890,40 грн штрафу. В решті зазначене рішення залишено без змін. 
Зазначена постанова в цій частині позову мотивована тим, що норма частини 2 статті 231 ГК України, на яку посилається позивач на обґрунтування розміру нарахованого штрафу,      не встановлює розміру штрафних санкцій      за порушення саме      грошового зобов`язання,      а       визначає уніфікований розмір штрафних санкцій      за певні види правопорушень      (порушення вимог щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг), порушення строків виконання   негрошового зобов`язання) у господарському зобов`язанні, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, якщо інше не передбачено   законом або договором. Оскільки з огляду на      пункт 4.2.12 договору комісії від 13.12.2018 та враховуючи претензію позивача до відповідача з вимогою компенсувати витрати правова природа спірних правовідносин є грошовою і комітентом допущено порушення договірного зобов`язання зі сплати грошових коштів на користь комісіонера, то до спірних правовідносин не може бути застосовано положення частини 2 статті 231 ГК України для визначення розміру стягуваного штрафу (1 340,91 доларів США (19   155,93х7 %) + 49 890,40 грн (712 719,90х7 %) як підстава для стягнення штрафних санкцій.
Що стосується задоволених позовних вимог, то суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення на користь Підприємства сум основної заборгованості Товариства (19 155,93 доларів США витрат, понесених комісіонером під час експорту виробів, та 712 719,90 грн витрат, пов`язаних із рекламацією виробів), 103 789,45 грн інфляційних втрат, нарахованих на заборгованість у сумі 712 719,90 грн, і 3 % річних у сумі 562,08 доларів США та 3 % річних у сумі 11   950,26 грн, нарахованих на 19 155,93 доларів США основного боргу та на 712 719,90 грн основного боргу відповідно, оскільки, по-перше, матеріали справи не містять   доказів на підтвердження висловлення відповідачем у встановлений 30-денний строк заперечень та/або зауважень щодо звітів комісіонера №№ 1- 28 (частину з яких (№№ 1- 12) підписано обома сторонами) і звітів комісіонера по рекламаційним актам, направлення яких на адресу Товариства підтверджено більш вірогідними доказами (супровідними листами та рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень), ніж доводи відповідача про неотримання зазначених звітів, у зв`язку з чим у розумінні положень частини   2 статті 1022 ЦК України та умов пункту   4.1.4 договору комісії від 13.12.2018 вказані звіти вважаються прийнятими комітентом.
По-друге, з листування сторін вбачається обізнаність відповідача про виявлені несправності двох одиниць виробів під час їх технічного приймання відповідними спеціалістами іноземного контрагента, а також необхідність відшкодування комітентом витрат, понесених позивачем при виконанні умов договору № 25/112-Д, та відсутність доказів використання відповідачем права на відхилення рекламації в порядку, передбаченому пунктом 11.6 цього договору.
Таким чином, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про доведеність позивачем факту виконання ним умов договору комісії від 13.12.2018 та понесення комісіонером за рахунок власних коштів витрат різного виду (обслуговування акредитиву та банківської гарантії, міжнародного перевезення, транспортно-експедиційні послуги, відрядження фахівців (авіаквитки, страхування), виготовлення дозволу на послугу з гарантійного ремонту, митного оформлення, отримання дозволу Державної служби експортного контролю) на суму 19 155,93 доларів США та на суму 712 719,90 грн, які підлягають відшкодуванню комітентом, що також зумовлює необхідність стягнення з відповідача зазначених вище сум інфляційних втрат і 3 % річних, нарахованих на підставі частини 2 статті 625 ЦК України за значно менший період прострочення (з 24.06.2021 та з   30.11.2021 відповідно), ніж заявлений позивачем, що відповідає правильному арифметичному перерахунку, здійсненому місцевим господарським судом.
Водночас, не беручи до уваги доводи відповідача про несвоєчасність подання позивачем до суду звітів комісіонера №№ 1- 28 і звітів комісіонера по рекламаційним актам, а також належним чином (завірених нотаріусом) перекладів документів, викладених іноземною мовою, апеляційний суд дійшов висновку про те, що згідно з протоколом судового засідання від   20.03.2024 місцевий господарський суд, ураховуючи на підставі статті 316 ГПК України вказівки, що містяться в постанові Верховного Суду від 21.12.2023 у цій справі, з метою дотримання основних засад господарського судочинства, справедливого, неупередженого та своєчасного вирішення спору, маючи на меті забезпечення вирішення спору між сторонами, у підготовчому засіданні задовольнив клопотання позивача про визнання поважними причин неподання звітів та про долучення доказів, а саме звітів комісіонера та нотаріально посвідчених копій контракту і листів щодо його виконання.
З огляду на те, що в підготовчому засіданні суд першої інстанції здійснив процесуальні дії, необхідні для забезпечення правильного вирішення спору по суті, зокрема, розглянув відповідне клопотання Підприємства та долучив до матеріалів справи докази, що входять до предмета доказування, і такі дії становлять дискреційні повноваження суду,    апеляційний суд відхилив немотивовані доводи апелянта (Товариства) про порушення судом першої інстанції положень статей 80, 169, 170 ГПК України. 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
7. Не погоджуючись із рішенням місцевого господарського суду та постановою суду апеляційної інстанції, ТОВ "ПРОМ-ТЕХНО ГРУПА" звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в   якій просить зазначені судові рішення скасувати повністю та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
8. На обґрунтування своїх вимог скаржник посилається на неправильне застосування та порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, наголошуючи на тому, що: 
1) суди не врахували висновку щодо застосування положень статей 2, 13, 74 ГПК України (у   контексті недопустимості використання судом концепції негативного доказу), викладеного в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.10.2019 у справі №   917/1307/18, від 13.08.2020 у справі № 927/718/17;
2) суди не врахували висновків щодо застосування норм статей 79, 86 ГПК України (у   контексті дотримання судом стандарту доказування "вірогідності доказів"), викладених у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від   18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17, від 04.03.2021 у справі № 908/1879/17;
3) суди не врахували висновку щодо застосування положень частин 2, 4, 8, 10 статті 80 ГПК України (у   контексті необхідності подання позивачем доказів разом із позовною заявою), викладеного в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від   28.07.2020 у справі № 904/2104/19;
4) Підприємство в клопотанні про долучення доказів від 14.02.2024 не навело жодної поважної причини неподання звітів комісіонера разом із позовною заявою, а отже подане клопотання було необґрунтованим і такі докази подані позивачем з порушенням статті 80 ГПК України та не мали прийматися судом першої інстанції під час нового розгляду справи;
5) суди першої та апеляційної інстанцій не дослідили і не надали оцінки зібраним у справі доказам, зокрема долученим відповідачем до матеріалів справи доказам, які свідчать про належну якість виробів та їх відповідність умовам договору комісії від 13.12.2018.
Узагальнений виклад позицій інших учасників справи
9. ДП ДК ДГЗІФ "УКРІНМАШ" у відзиві на касаційну скаргу просить відмовити в її задоволенні в повному обсязі з мотивів, викладених в оскаржуваних рішенні та постанові.
Розгляд справи Верховним Судом 
10. Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.05.2025 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ТОВ   "ПРОМ-ТЕХНО ГРУПА" на рішення Господарського суду міста Києва від 05.06.2024 і постанову Північного апеляційного господарського суду від 10.03.2025 у справі № 910/6187/22   та призначено розгляд цієї справи в судовому засіданні на   03.06.2025.
Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій
11. 13.12.2018 між ДП ДК ДГЗІФ "УКРІНМАШ" (комісіонер) і ТОВ   "ПРОМ-ТЕХНО ГРУПА" (комітент) було укладено договір № 25/112-Д, за умовами пунктів 1.1, 2.1- 2.4 якого комісіонер зобов`язується, за дорученням комітента за плату, вчинити правочин з поставки на експорт виробів від свого імені в інтересах та за рахунок комітента, по ціні, кількості та номенклатурі, які визначаються у додатку № 1 до цього договору, який відповідає вимогам договору. Кількість і номенклатура виробів, які поставляються за цим договором, зазначені в додатку № 1 до цього договору, який є його невід`ємною частиною. Якість виробів повинна відповідати діючим умовам та технічним параметрам, зазначеним у паспортах на вироби. Строк експлуатації та строк зберігання виробів має бути зазначений у паспортах на вироби. Вироби повинні бути нові, такими, які не використовувались раніше і виготовлені не раніше 2018 року, без жодних дефектів і придатними до використання. Вироби постачаються у комплектації виробника. Паспорта, керівництва з обслуговування та інші документи на вироби надаються англійською мовою. Якість виробів підтверджується сертифікатом якості.
Договір комісії від 13.12.2018 вчинено на виконання умов контракту від 25.06.2018 №   272.066.17-24/45-К, укладеного між іноземним покупцем і ДП ДК ДГЗІФ "УКРІНМАШ" (постачальник).
Додатком № 1 до договору № 25/112-Д (специфікація виробів) сторони погодили найменування виробів у кількості 2 одиниць загальною ціною 278 957,50 доларів США. Загальна сума комісійної плати комісіонера за цим додатком становить 27 895,75 доларів США - 10 % від загальної ціни виробів, у т. ч. ПДВ.
Згідно з пунктами 3.1, 3.2 договору комісії від 13.12.2018 комісіонер передбачить у контракті з покупцем поставку виробів на умовах СPT, відповідно до правил ІНКОТЕРМС у редакції 2010 року. Право власності на вироби від комітента до комісіонера не переходить. Усі ризики втрати та ушкодження виробів зберігаються за комітентом та переходять до комісіонера з дати отримання виробів та підписання акта передачі-приймання виробів за зразком, який наведено у додатку № 3 до цього договору.
У підпунктах 4.1.1, 4.1.4, 4.1.8 пункту 4.1 та підпунктах 4.21-4.2.7 пункту 4.2 договору №   25/112-Д сторони визначили свої права та обов`язки, зокрема:
- комісіонер взяв на себе зобов`язання: провести необхідну передконтрактну роботу, укласти контракт з покупцем та, у разі необхідності, вчинити інші правочини, спрямовані на забезпечення виконання наданого комітентом доручення; після виконання доручення комітента надати йому такі документи: примірник (копія) митної декларації (МД); податкові накладні на суму комісійної плати відповідно до чинного податкового законодавства; по   виконанню доручення комісіонер надає комітенту звіт комісіонера повний або   проміжний (залежно від термінів виконання договору) за кожний звітний період, в якому відбувалися будь-які фінансові операції за дорученням комітента. Звіт надається не пізніше 15-го числа місяця наступного за звітним. Упродовж 30-ти днів з дати отримання звіту комітент в обов`язковому порядку повертає комісіонеру другий примірник звіту (затверджений або із зауваженнями). В іншому випадку звіт вважається прийнятим. Звіт комісіонера є первинним документом в рамках виконання договорів   комісії (стаття 1022 "Звіт комісіонера"   ЦК України, стаття 9 "Первинні облікові документи та регістри бухгалтерського обліку"      Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні),      на підставі якого визначаються витрати комітента, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування; інші документи за узгодженням сторін; негайно інформувати комітента щодо пред`явлених покупцем рекламацій у відношенні виробів;
- комітент зобов`язується: передати вироби на комісію належної якості та комплектності, упакованими відповідно до діючих вимог на пакування та маркування, разом з етикетками; гарантувати якість виробів та їх відповідність стандартам, технічним умовам, іншій документації та умовам цього договору; забезпечити умови розгляду та задоволення рекламації відповідно до вимог, викладених у розділі 11 цього договору; сплатити витрати, пов`язані з транспортуванням, а також ввезенням в Україну дефектних виробів, їх відновленням та вивозом після відновлення в країну покупця у випадках, якщо дефекти відбулися протягом гарантійного періоду з вини комітента; сплатити комісіонеру комісійну плату на умовах, визначених розділом 5 до цього договору; передати вироби комісіонеру для подальшої відправки покупцю з дотриманням вимог розділу 7 до цього договору.
За змістом   пунктів 5.1- 5.3, 5.5 договору № 25/112-Д (в редакції додаткової угоди від   30.05.2019 № 1) витрати комісіонера, передбачені підпунктом 4.2.11 пункту 4.2 цього договору, не повинні перевищувати 45 361,75 доларів США. За виконання доручення за цим договором комісіонер одержує з коштів, що надійшли від покупця, комісійну плату в розмірі 27 895,75 доларів США (10 % від погодженої ціни виробів, у тому числі ПДВ). Право комісіонера на комісійну плату виникає з моменту укладання контракту з покупцем. Загальна сума коштів, що належить до перерахування комітенту, при умові надходження від покупця та повного виконання комітентом зобов`язань за цим договором, становить не менше 205   700 доларів США.
Відповідно до пунктів 6.1, 7.1, 7.4- 7.6 договору комісії від 13.12.2018 сторони домовилися, що кошти переказуються комісіонером комітенту у валюті цього договору протягом 15 (п`ятнадцяти)                  банківських днів після надходження коштів від покупця на рахунок комісіонера, відповідно до пункту 6.2. цього розділу, за винятком комісійної плати комісіонеру   та витрат комісіонера, понесених у зв`язку з виконанням цього договору. Комітент підготує вироби до відправлення та передасть їх комісіонеру у строки, які визначаються пунктом 3.3 договору. Технічне приймання виробів за кількістю та якістю здійснюється представниками комісіонера та комітента на підприємстві комітента в обсязі контрольного огляду перед відвантаженням виробів та завершується підписанням акта технічного приймання виробів (за зразком наведеним у додатку № 2 до цього договору), який підписується в 2-х примірниках (по 1 примірнику для кожної сторони). При виявленні невідповідності виробів за якістю та/або комплектністю комітент зобов`язується власними силами та за власний рахунок у дводенний строк усунути усі виявлені недоліки. Комітент за власні кошти доставить вироби для виконання митного оформлення та забезпечить доставку виробів до Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" для відправки покупцю.
Додатковою угодою від 16.01.2020 № 2 сторонами викладено пункт 7.9 договору №   25/112-Д у такій редакції: 
"7.9. Під час передачі виробів покупцю в країні покупця вироби інспектуються покупцем за участю представників комітента та комісіонера з метою виявлення будь-якого виробу таким, що суперечить і не відповідає вимогам контракту з покупцем".
Додатковою угодою від 06.03.2020 № 3 сторонами викладено пункти 7.10 і 10.2 договору комісії від   13.12.2018 у такій редакції: 
"7.10. У випадку виявлення покупцем дефектів виробів під час інспектування в країні покупця комітент зобов`язується відремонтувати вироби та здійснити оплату наступних витрат комісіонеру: витрати на оформлення відповідних дозволів державних органів влади; витрати на відрядження спеціалістів комісіонера, якщо такі відрядження безпосередньо пов`язані з виконанням договору; витрати на декларування та митне оформлення виробів; витрати на транспортування виробів; інші фактичні витрати, пов`язані з виконанням договору. Зазначені у попередньому абзаці витрати у погодженій комітентом ціні виробів цим договором не включено та сплачуються комітентом комісіонеру до моменту здійснення ввезення дефектних виробів в Україну на підставі виставлених рахунків протягом 5 банківських днів з дня отримання рахунку.
10.2. Якщо під час приймання (інспектування в країні покупця) виробів буде виявлено, що вироби не відповідають умовам цього договору, комітент відремонтує вироби протягом 60 календарних днів від дати ввезення виробів на митну територію України".
12. 17.01.2019 на виконання умов договору №   25/112-Д комісіонер отримав дозвіл Державної служби експортного контролю України № 29128602 на експорт виробів контрагенту.
Експортну поставку виробів контрагенту комісіонером здійснено 16.05.2019, що підтверджується митною декларацією № UA100020/209/514971.
13. Листом від 30.05.2019 № 00.03.2600.026.32.003.19.52 покупець повідомив Підприємство   про виявлені несправності виробів та висунув вимогу терміново вирішити питання щодо усунення виявлених недоліків.
12.09.2019 покупцем на адресу позивача направлено лист   № 00.03.2600.026.32.003.19.00 щодо заміни поставлених ДП ДК ДГЗІФ "УКРІНМАШ" виробів як таких, що не відповідають умовам контракту.
Листом від 18.09.2019 № 27/25-6691 комісіонер повідомив комітента про отримання вказаного листа та поінформував його про подальше вжиття заходів, спрямованих на отримання дозвільних документів Державної служби експортного контролю України для повернення дефектних виробів в Україну з метою їх заміни на нові.
24.09.2019 покупець направив позивачу листа   № 00.03.2600.026.32.003.19.104 з вимогою здійснити поставку виробів у зв`язку з виявленими дефектами та надав відповідні рекламаційні акти від 22.09.2019.
Листом від 08.10.2019 № 221 Товариство поінформувало Підприємство про готовність здійснити заміну дефектних виробів на нові відповідно до умов договору.
14. Листом від 11.01.2020 № 27/4-226 комісіонер поінформував комітента про готовність ввезення в Україну виробів, що підлягають заміні, та просив сплатити витрати, пов`язані з перевезенням вказаних виробів.
Листом від 14.01.2020 № 27/4-312 позивач поінформував відповідача   про необхідність сплати ним на рахунок Державної митної служби України митних платежів у розмірі 5 % від вартості виробів та ПДВ у розмірі 20 % від митної вартості майна на суму 72 528,95 доларів США.
У відповідь на вказаний лист Товариство листом від 20.01.2020 № 3 повідомило Підприємство про готовність сплатити 5 % митних платежів за імпорт виробу та звернулося з проханням до комісіонера сплатити 20 % ПДВ у зв`язку з відсутністю достатньої суми на розрахунковому рахунку ТОВ "ПРОМ-ТЕХНО ГРУПА", а також гарантував подальший взаєморозрахунок з ПДВ по імпорту непрацездатних та експорту нових товарів.
Листом від 10.02.2020 № 27/4-1068 позивач повідомив відповідача про обов`язок сплатити грошові кошти в розмірі 350 000 грн митних платежів при оформленні ввезення виробів в Україну, направивши рахунок від 10.02.2020 № 25/112- Д-1.
У додаток до листа від 10.02.2020 № 27/4-1068      комісіонер 12.02.2020 направив комітенту      направлено листа № 27/4-1096 щодо термінової сплати мита у розмірі 5 % від вартості майна (13 947,88 доларів США) та 20 % від митної вартості виробів та витрати (58   581,08 доларів США), які були понесені комісіонером в рамках виконання доручення комітента за договором у сумі 17 371,03 доларів США.
15. Листом від 20.02.2020 № 06.03.2600.026.32.028.19.017 (АN-32) покупець висловив згоду на здійснення ремонту дефектних виробів замість їх заміни, про що позивач повідомив відповідача листом від 25.02.2020 № 27/4-1355.
Листом № 629 від 28.02.2020 Товариство надіслало Підприємству документи, необхідні для отримання дозволу для тимчасового ввезення виробів в Україну з метою здійснення гарантійного ремонту (лист від 26.02.2020 № 43 з додатками).
24.03.2020 комісіонер отримав висновок Державної служби експортного контролю України №   29128604, який є підставою для тимчасового ввезення виробу в Україну з метою здійснення гарантійного ремонту, а також дозвіл Державної служби експортного контролю України № 29128605 на подальший експорт виробу після ремонту.
08.04.2020 вироби ввезено до України, що підтверджується митною декларацією №   UA100430/2020/025019.
16. Після проведення ремонту вироби були поставлені покупцю, що підтверджується митною декларацією від 26.10.2020 № UA100430/2020/041905.
Однак під час проведення інспекції  покупцем виявлено декілька несправностей у виробах, що унеможливлювали їх експлуатацію, внаслідок чого покупець листами від 09.02.2021 №   00.03.2600.026.32.003.19.100, від 05.05.2021 №   00.03.2600.02645.016.19.071   висловив вимогу здійснити термінову заміну виробів.
17. 15.03.2021 позивач звернувся до відповідача з листом № 27/9-1245 щодо компенсування витрат, понесених під час рекламації виробів, та виставив рахунки на оплату цих витрат, а   01.04.2021 направив Товариству претензію № 27/11-1582, яка залишилася без задоволення.
07.06.2021 комісіонер листом № 27/4-2647 звернувся до комітента з пропозицією досудового врегулювання спору в спосіб підписання додаткової угоди № 4 до договору №   25/112-Д щодо компенсації понесених витрат комісіонером під час виконання зовнішньоекономічного контракту.
15.07.2021 комісіонер направив на адресу комітента листа № 27/4-3313 з додатковою угодою № 5 до договору, відповідно до якої комітент зобов`язаний надати комісіонеру сертифікат кінцевого споживача на повернення дефектних виробів, відшкодувати понесені комісіонером витрати, пов`язані із зберіганням, транспортуванням та митним оформленням дефектних виробів і припиненням подальшої співпраці.
Листом від 03.08.2021 № 110/08-21 комітент поінформував комісіонера про те, що не відмовляється від виконання своїх зобов`язань за договором, а також просив Підприємство оплатити вартість поставлених виробів у сумі 80 % від загальної ціни виробів, на що позивач відмовив листом від 31.08.2021 № 27/4-4111.
18. 02.09.2021 позивач направив на адресу відповідача листа № 27/11-4158 з вимогою про сплату 20 993,07 доларів США та 780   979,47 грн, яку залишено Товариством без задоволення.
21.09.2021 позивач направив на адресу відповідача листа № 27/4-4463 із рекламаційними актами щодо невиконання комітентом договірних зобов`язань, якого також залишено без розгляду та без задоволення.
Позиція Верховного Суду
19. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши в межах вимог касаційної скарги наведені в ній доводи, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, подані заперечення, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд вважає, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення з таких підстав.
20. В основу оскаржуваної постанови в частині задоволення позовних вимог покладено висновок апеляційного суду про наявність підстав для стягнення на користь Підприємства сум основної заборгованості Товариства (19 155,93 доларів США витрат, понесених комісіонером під час експорту виробів, та 712 719,90 грн витрат, пов`язаних із рекламацією виробів), 103 789,45 грн інфляційних втрат, нарахованих на заборгованість у сумі 712 719,90 грн, і 3 % річних у сумі 562,08 доларів США та 3 % річних у сумі 11   950,26 грн, нарахованих на 19 155,93 доларів США основного боргу та на 712 719,90 грн основного боргу відповідно, оскільки, по-перше, матеріали справи не містять   доказів на підтвердження висловлення відповідачем у встановлений 30-денний строк заперечень та/або зауважень щодо звітів комісіонера №№ 1- 28 (частину з яких (звіти №№ 1- 12) навіть підписано обома сторонами) і   звітів комісіонера по рекламаційним актам, направлення яких на адресу Товариства підтверджено більш вірогідними доказами (супровідними листами та рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень), ніж доводи відповідача про неотримання зазначених звітів, у зв`язку з чим у розумінні положень частини   2 статті 1022 ЦК України та умов пункту   4.1.4 договору комісії від 13.12.2018 вказані звіти вважаються прийнятими комітентом.
По-друге, з листування сторін вбачається обізнаність відповідача про виявлені несправності двох одиниць виробів під час їх технічного приймання відповідними спеціалістами іноземного покупця, а також необхідність відшкодування комітентом витрат, понесених комісіонером при виконанні умов договору № 25/112-Д, та відсутність доказів використання відповідачем права на відхилення рекламації в порядку, передбаченому пунктом 11.6 цього договору.
Разом з тим, відмова апеляційного суду в задоволенні позовних вимог про стягнення 1340,91 доларів США штрафу та 49 890,40 грн штрафу мотивована тим, що норма частини 2 статті 231 ГК України, на яку посилається комісіонер на обґрунтування розміру нарахованого штрафу,      не встановлює розміру штрафних санкцій      за порушення саме      грошового зобов`язання,      а       визначає уніфікований розмір штрафних санкцій      за певні види правопорушень      (порушення вимог щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг), порушення строків виконання   негрошового зобов`язання) у господарському зобов`язанні, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, якщо інше не передбачено   законом або договором. Оскільки з огляду на      пункт 4.2.12 договору комісії від 13.12.2018 та враховуючи претензію позивача до відповідача з вимогою компенсувати витрати правова природа спірних правовідносин є грошовою і комітентом допущено порушення договірного зобов`язання зі сплати грошових коштів на користь комісіонера, то до спірних правовідносин не може бути застосовано положення частини 2 статті 231 ГК України для визначення розміру стягуваного штрафу (1340,91 доларів США (19   155,93х7 %) + 49 890,40 грн (712 719,90х7 %) як підстава для стягнення штрафних санкцій.
21. Колегія суддів погоджується із зазначеними висновками суду апеляційної інстанції з   огляду на таке.
22. За змістом положень статті 1011 ЦК України за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов`язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента.
23. Частиною 1 статті 1014 ЦК України передбачено, що комітент повинен виплатити комісіонерові плату в розмірі та порядку, встановлених у договорі комісії.
Відповідно до частини 1 статті 1014 ЦК України комісіонер зобов`язаний вчиняти правочини на умовах, найбільш вигідних для комітента, і відповідно до його вказівок. Якщо у договорі комісії таких вказівок немає, комісіонер зобов`язаний вчиняти правочини відповідно до звичаїв ділового обороту або вимог, що звичайно ставляться.
24. Згідно зі статтею 1024 ЦК України комісіонер має право на відшкодування витрат, зроблених ним у зв`язку з виконанням своїх обов`язків за договором комісії, зокрема у випадку, якщо він або субкомісіонер вжив усіх заходів щодо вчинення правочину, але не міг його вчинити за обставин, які від нього не залежали.
25. За змістом положень підпункту 4.1.4 пункту 4.1 договору № 25/112-Д комісіонер зобов`язався по   виконанню доручення комісіонер надає комітенту звіт комісіонера повний або   проміжний (залежно від термінів виконання договору) за кожний звітний період, в якому відбувалися будь-які фінансові операції за дорученням комітента. Звіт надається не пізніше 15-го числа місяця наступного за звітним. Упродовж 30-ти днів з дати отримання звіту комітент в обов`язковому порядку повертає комісіонеру другий примірник звіту (затверджений або із зауваженнями). В іншому випадку звіт вважається прийнятим.
26. Крім того, підпунктами 4.2.11, 4.2.12 пункту 4.2 договору комісії від 13.12.2018 передбачено, що комітент зобов`язується: 
- відшкодувати витрати, які здійснив комісіонер в забезпечення виконання доручення на умовах, визначених розділом 5 цього договору, в тому числі: витрати на роботи (послуги) третіх осіб, у тому числі комерційних посередників - нерезидентів, пов`язані з укладанням зовнішньоекономічного контракту та наступним супроводженням (виконанням) умов укладеного контракту з покупцем; витрати на відрядження спеціалістів комісіонера; банківські витрати; витрати на обслуговування акредитиву та банківської гарантії; витрати на митне оформлення; витрати на доставку виробів з України; витрати на оформлення відповідних дозволів державних органів влади (зокрема отримання дозволу Державної служби експортного контролю України) та інші документально підтверджені витрати; поштово-телеграфні витрати; інші фактичні витрати, пов`язані з виконанням цього договору.
- компенсувати витрати комісіонера, пов`язані з виконанням цього договору, у разі ненадходження коштів від покупця, шляхом оплати на розрахунковий рахунок комісіонера на підставі виставлених рахунків протягом 5 банківських днів.
27. Як встановлено судами попередніх інстанцій, на виконання умов договору комісії від   13.12.2018 комісіонером складено звіти: від   31.01.2019 № 1, від 28.02.2019 № 2, від   31.03.2019 № 3, від 30.04.2019 № 4, від 31.05.2019 № 5, від 30.06.2019 № 6, від 31.07.2019 № 7, від 31.08.2019 № 8, від 30.09.2019 № 9, від   31.10.2019 № 10, від 30.11.2019 № 11, від   31.12.2019 № 12, які підписано уповноваженими представниками сторін та скріплено їх печатками. 
Також позивачем складено звіти: від 31.01.2020 № 13, від 29.02.2020 № 14, від 31.03.2020 №   15, від 30.04.2020 № 16, від 30.06.2020 № 18, від 31.07.2020 № 19, від 31.08.2020 № 20, від   30.09.2020 № 21, від 30.11.2020 № 22, від 31.12.2020 № 23, від 31.01.2021 № 24, від   28.02.2021 № 25, від 31.03.2021 № 26, від 30.04.2021 № 27,      від 31.05.2021 № 28, а також: звіт комісіонера від 31.10.2021 по рекламаційним актам № BВD/UR/02/2021/TG/1, №ВD/UR/02/2021/TG/2 від 25.02.2021, звіт комісіонера від 31.10.2021 по рекламаційному акту № BSR/UR/09/2019-15      від 22.09.2019,      звіт комісіонера від 30.04.2020 по рекламаційному акту № BSR/UR/09/2019-15 від 22.09.2019, звіт комісіонера від 29.02.2020 по рекламаційному акту № BSR/UR/09/2019-15      від 22.09.2019, звіт комісіонера від 31.03.2020 по рекламаційному акту № BSR/UR/09/2019-15 від 22.09.2019. 
Зазначені звіти були направлені відповідачу (комітенту), що підтверджується наявними в матеріалах справи листами та рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень, однак комітентом не підписані та не повернуті комісіонеру.
28. Таким чином, з огляду на достовірно встановлені судами попередніх інстанцій та не спростовані скаржником обставини фактичного прийняття комітентом звітів комісіонера №№   1- 28 (частину з яких (звіти №№ 1- 12) навіть підписано обома сторонами) і   звітів комісіонера по рекламаційним актам у порядку, передбаченому частиною   2 статті 1022 ЦК України та пунктом   4.1.4 договору комісії від 13.12.2018, у зв`язку з відсутністю висловлення відповідачем у встановлений 30-денний строк заперечень та/або зауважень щодо вказаних звітів, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про доведеність комісіонером факту виконання умов договору комісії від 13.12.2018 та понесення ним за рахунок власних коштів витрат, понесених під час експорту виробів і пов`язаних із рекламацією виробів (обслуговування акредитиву та банківської гарантії, міжнародного перевезення, транспортно-експедиційні послуги, відрядження фахівців (авіаквитки, страхування), виготовлення дозволу на послугу з гарантійного ремонту, митного оформлення, отримання дозволу Державної служби експортного контролю тощо) на суму основного боргу (19 155,93 доларів США та на суму 712 719,90 грн), які підлягають відшкодуванню комітентом, що також зумовлює необхідність стягнення з відповідача нарахованих позивачем на підставі частини 2 статті 625 ЦК України 103 789,45 грн інфляційних втрат (нарахованих на заборгованість у сумі 712   719,90   грн), 3 % річних у сумі 562,08 доларів США та 3 % річних у сумі 11   950,26 грн (нарахованих на 19 155,93 доларів США основного боргу та на 712 719,90 грн основного боргу відповідно) за значно менший період прострочення (з 24.06.2021 та з   30.11.2021 відповідно), ніж заявлений позивачем, що відповідає правильному арифметичному перерахунку, здійсненому місцевим господарським судом.
29. Водночас зі змісту поданої касаційної скарги вбачається, що заперечення комітента щодо виникнення в нього обов`язку компенсувати комісіонеру спірну вартість понесених витрат зводяться передусім до посилання на недоведеність направлення Підприємством звітів на адресу Товариства (скаржника), проте таке безпідставне посилання скаржника суди повністю спростували більш вірогідними доказами (супровідними листами та рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень), тоді як згідно з імперативними положеннями частини 2 статті 300 ГПК України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Щодо підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України
30. Колегія суддів відхиляє доводи скаржника про неврахування судами попередніх інстанцій під час ухвалення оскаржуваних судових рішень: 1) висновку щодо застосування положень статей 2, 13, 74 ГПК України (у контексті недопустимості використання судом концепції негативного доказу), викладеного в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від   23.10.2019 у справі №   917/1307/18, від 13.08.2020 у справі № 927/718/17; 2) висновків щодо застосування норм статей 79, 86 ГПК України (у   контексті дотримання судом стандарту доказування "вірогідності доказів"), викладених у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від   23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від   18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17, від 04.03.2021 у справі № 908/1879/17; 3) висновку щодо застосування положень частин 2, 4, 8, 10 статті 80 ГПК України (у   контексті необхідності подання позивачем доказів разом із позовною заявою), викладеного в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від   28.07.2020 у справі № 904/2104/19, з   огляду на таке.
31. Згідно зі статтею 79 ГПК України (в редакції, чинній з 17.10.2019) наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
32. У пункті 41 постанови від   23.10.2019 у справі №   917/1307/18 (предмет позову - зобов`язання здійснити поставку товару і стягнення 1   000   000 грн неустойки) та в пункті 54 постанови від 13.08.2020 у справі № 927/718/17 (предмет позову - визнання недійсною додаткової угоди) Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду виснував про те, що принцип змагальності передбачає покладення тягаря доказування на сторони, однак не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою ту обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню у спосіб, який дозволить дотриматись переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної стороною обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. При цьому сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс.
При цьому Верховний Суд констатував, що при розгляді зазначених справ суди першої та апеляційної інстанцій помилково виходили з припущення позивача про підписання сторонами договору станом на певну дату або з недоведеності позивачем факту укладення оспорюваної угоди з мотивів надання позивачем лише її фотокопії, не засвідченої належним чином.
33. Натомість під час розгляду цієї справи суди попередніх інстанцій виходили з протилежного - доведеності належними і допустимими доказами (супровідними листами та рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень) обставин направлення відповідачу (комітенту) та отримання ним звітів комісіонера №№   1- 28 і   звітів комісіонера по рекламаційним актам, що переконливо свідчить якраз про незастосування судами при вирішенні цього спору концепції негативного доказу, а відтак і про врахування судами наведеного вище правового висновку Верховного Суду.
34. У свою чергу, враховуючи достовірно встановлені судами попередніх інстанцій та не спростовані скаржником обставини фактичного прийняття комітентом звітів комісіонера №№   1- 28 (частину з яких (звіти №№ 1- 12) навіть підписано обома сторонами) і   звітів комісіонера по рекламаційним актам у порядку, передбаченому частиною   2 статті 1022 ЦК України та пунктом   4.1.4 договору комісії від 13.12.2018, зміст оскаржуваної постанови з посиланням на необхідність застосування стандарту доказування "вірогідності доказів", на відміну від правила "достатності доказів", вказує на врахування апеляційним судом висновків щодо застосування норм статей 79, 86 ГПК України (у   контексті дотримання судом стандарту доказування "вірогідності доказів"), викладених у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від   23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від   18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17, від 04.03.2021 у справі № 908/1879/17, на неврахуванні яких (висновків) помилково наголошує скаржник.
35. Водночас стосовно доводів скаржника про неврахування судами попередніх інстанцій висновку щодо застосування положень частин 2, 4, 8, 10 статті 80 ГПК України (у   контексті необхідності подання позивачем доказів разом із позовною заявою), викладеного в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від   28.07.2020 у справі №   904/2104/19, колегія суддів зазначає таке.
Дійсно, за загальним правилом позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви (частина   2 статті 80 ГПК України).
Однак частинами 8, 10 статті 80 ГПК України передбачено, що докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи.
36. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи. Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (такий правовий висновок викладено у пункті 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у   справі №   696/1693/15-ц).
При цьому на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які   можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, і в у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (такий правовий висновок наведено в пункті 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у   справі № 233/2021/19).
37. У постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від   28.07.2020 у справі №   904/2104/19 (про банкрутство) викладено такі висновки щодо комплексного застосування норм статей   80, 269 ГПК України:
"Системний аналіз статей 80, 269 ГПК України свідчить про те, що докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, повинні існувати на момент звернення до суду з відповідним позовом, і саме на позивача покладено обов`язок подання таких доказів одночасно з позовною заявою. Єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом (у т. ч. апеляційної інстанції) доказів з порушенням встановленого строку, це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії (наприклад, якщо стороні не було відомо про існування доказів), тягар доведення яких також покладений на учасника справи.
Проте, у поданій касаційній скарзі кредитор, стверджуючи про порушення судом апеляційної інстанції статті 269 ГПК України, посилається на докази, зокрема постанову Верховного Суду від 05.12.2019 у справі № 824/131/19 (якою апеляційну скаргу ПАТ "ДМК" залишено без задоволення, а ухвалу Київського апеляційного суду від 20.09.2019 про надання дозволу на виконання Рішення МКАС - без змін), які датовані вже після прийняття рішення судом першої інстанції 14.11.2019, тобто докази, яких взагалі не існувало навіть на момент розгляду спору по суті судом першої інстанції.
Однак, така обставина (тобто відсутність доказів як таких на момент розгляду спору судом першої інстанції) взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку статті 269 ГПК України незалежно від причин неподання позивачем таких доказів. Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення вищенаведених норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів".
38. Таким чином, на відміну від справи №   904/2104/19, суди під час розгляду цієї справи виходили з того, що долучені до клопотання звіти  комісіонера №№ 1- 28 і звіти комісіонера по рекламаційним актам датовані до ухвалення рішення судом першої інстанції, тобто вказані докази існували на момент розгляду спору по суті судом першої інстанції. 
39. Наведене вище переконливо свідчить як про різні фактичні обставини, що формують зміст спірних процесуальних правовідносин, так і про їх неоднакове процесуально-правове регулювання в справі №   904/2104/19 і в цій справі (№ 910/6187/22), у зв`язку з чим немає підстав для висновку про подібність правовідносин у зазначених справах.
Отже, за змістовим, суб`єктним і об`єктним критеріями правовідносини в справі №   904/2104/19 та в справі, що наразі переглядається, не є подібними з огляду на істотні відмінності в процесуально-правовому регулюванні прав та обов`язків сторін, що зумовлює різний зміст спірних процесуальних правовідносин, і, як наслідок, виключає застосування вказаного скаржником правового висновку як нерелевантного для вирішення цього спору.
40. Водночас Верховний Суд наголошує на тому, що, не беручи до уваги доводи відповідача про несвоєчасність подання позивачем до суду звітів комісіонера №№ 1- 28 і звітів комісіонера по рекламаційним актам, а також належним чином (завірених нотаріусом) перекладів документів, викладених іноземною мовою, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що згідно з протоколом судового засідання від   20.03.2024 місцевий господарський суд, ураховуючи на підставі статті 316 ГПК України вказівки, що містяться в постанові Верховного Суду від 21.12.2023 у цій справі, з метою дотримання основних засад господарського судочинства, справедливого, неупередженого та своєчасного вирішення спору, маючи на меті забезпечення вирішення спору між сторонами, у підготовчому засіданні задовольнив клопотання позивача про визнання поважними причин неподання звітів та про долучення доказів, а саме звітів комісіонера та нотаріально посвідчених копій контракту і листів щодо його виконання.
З огляду на те, що в підготовчому засіданні суд першої інстанції здійснив процесуальні дії, необхідні для забезпечення правильного вирішення спору по суті, зокрема, розглянув відповідне клопотання Підприємства та долучив до матеріалів справи докази (звіти комісіонера та викладені іноземною мовою інші документи, переклад яких засвідчено нотаріусом), що входять до предмета доказування, і такі дії (щодо встановлення поважності причин неподання позивачем таких доказів разом із позовною заявою) становлять дискреційні повноваження суду,    апеляційний суд цілком правомірно відхилив немотивовані доводи апелянта (Товариства) про порушення судом першої інстанції положень статей 80, 169, 170 ГПК України.
41. У зв`язку з наведеним вище колегія суддів не бере до уваги доводи скаржника про те, що Підприємство в клопотанні про долучення доказів від 14.02.2024 не навело поважної причини неподання звітів комісіонера разом із позовною заявою, а тому подане клопотання було необґрунтованим і такі докази подані позивачем з порушенням статті 80 ГПК України та не мали прийматися судом першої інстанції під час нового розгляду справи. 
42. Отже, підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом   1 частини   2 статті 287 ГПК України, не отримала підтвердження під час касаційного провадження, однак наразі виключається можливість закриття касаційного провадження в частині зазначеної скаржником підстави з огляду на те, що суд апеляційної інстанції переглянув рішення місцевого господарського суду як відповідно до висновку щодо застосування положень статей 2, 13, 74 ГПК України (у контексті недопустимості використання судом концепції негативного доказу), викладеного в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від   23.10.2019 у справі №   917/1307/18, від 13.08.2020 у справі № 927/718/17, так і відповідно до висновків щодо застосування норм статей 79, 86 ГПК України (у   контексті дотримання судом стандарту доказування "вірогідності доказів"), викладених у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №   910/18036/17, від   23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від   18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17, від 04.03.2021 у справі № 908/1879/17, на неврахуванні яких (висновків) помилково наголошує скаржник.
Щодо підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 4 частини 2 статті 287 ГПК України
43. За змістом пункту 4 частини 2 статті   287 та пункту 1 частини 3 статті 310 ГПК України підставою касаційного оскарження є недослідження судом зібраних у справі доказів, однак за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1- 3 частини 2 статті 287 цього Кодексу.
44. На обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 4 частини 2 статті   287 ГПК України, скаржник посилається на відсутність дослідження та надання судами оцінки зібраним у справі доказів, зокрема долученим відповідачем до матеріалів справи доказам, які свідчать про належну якість виробів та їх відповідність умовам договору комісії від 13.12.2018.
45. Згідно з пунктом 1 частини 3 статті 310 ГПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених   пунктами 1- 3   частини 2 статті 287 цього Кодексу.
46. Таким чином, за змістом пункту 1 частини 3 статті 310 ГПК України достатньою підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є не саме по собі порушення норм процесуального права у виді недослідження судом зібраних у справі доказів, а зазначене процесуальне порушення в сукупності з належним обґрунтуванням скаржником заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених   пунктами   1- 3 частини 2 статті 287 цього Кодексу.
47. Натомість зміст касаційної скарги переконливо свідчить про те, що доводи відповідача зводяться передусім до посилань на необхідність переоцінки наявних у справі доказів, але скаржник при цьому належним чином не обґрунтував у касаційній скарзі наявність хоча би однієї з підстав касаційного оскарження, передбачених   пунктами   1- 3   частини   2 статті 287 ГПК України.
48. За таких обставин, а саме за   умови відсутності підтвердження будь-якої з інших підстав касаційного оскарження, передбачених   пунктами   1, 2, 3   частини   2 статті 287 ГПК України, колегія суддів не бере до уваги доводи скаржника про неповне дослідження судом першої інстанції зібраних у справі доказів, а тому підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 4 частини 3 статті   310 ГПК України, також не отримала підтвердження під час касаційного провадження.
49. Оскільки наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 4 частини 2 статті 287 ГПК України, не отримала підтвердження під час касаційного провадження, то немає підстав для скасування оскаржуваної постанови.
50. Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що суд апеляційної інстанції, дослідивши зібрані в справі докази в їх сукупності, дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог (у частині стягнення з відповідача 19 155,93 доларів США основної заборгованості (вартість витрат, понесених комісіонером під час експорту виробів), 712 719,90 грн основної заборгованості (вартість витрат, пов`язаних із рекламацією виробів), 103 789,45 грн інфляційних втрат, нарахованих на заборгованість у сумі 712   719,90   грн, 3 % річних у сумі 562,08 доларів США та 3 % річних у сумі 11 950,26 грн відповідно) з підстав неналежного виконання комітентом своїх договірних зобов`язань перед комісіонером, а також про відмову в задоволенні решти позовних вимог у зв`язку з їх необґрунтованістю.
51. З наведених раніше мотивів Верховний Суд погоджується з обґрунтованими доводами позивача, викладеними у відзиві на касаційну скаргу.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 
52. Відповідно до частин 1, 2, 4, 5 статті 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
53. Оскільки наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, не отримала підтвердження під час касаційного провадження в зв`язку з тим, що суд апеляційної інстанції переглянув рішення місцевого господарського суду з урахуванням правових висновків, викладених у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №   910/18036/17, від   23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від   18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17, від 13.08.2020 у справі № 927/718/17, від 04.03.2021 у справі № 908/1879/17, на неврахуванні яких (висновків) помилково наголошує скаржник, то наразі виключається як закриття касаційного провадження в цій справі, так і скасування оскаржуваної постанови із зазначеної підстави.
54. У свою чергу, інша зазначена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 4 частини   2 статті   287 ГПК України, не отримала підтвердження під час касаційного провадження, тому колегія суддів вважає за необхідне залишити оскаржувану постанову без змін, а не закривати касаційне провадження у відповідній частині, оскільки процесуальний закон не передбачає можливості закриття касаційного провадження в разі непідтвердження зазначеної підстави. 
55. Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам із урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них, апеляційний суд, на відміну від місцевого господарського суду, дійшов правильного висновку про обґрунтованість позову в частині стягнення 19 155,93 доларів США основної заборгованості (вартість витрат, понесених комісіонером під час експорту виробів), 712 719,90 грн основної заборгованості (вартість витрат, пов`язаних із рекламацією виробів), 103 789,45 грн інфляційних втрат, нарахованих на заборгованість у сумі 712   719,90   грн, 3 % річних у сумі 562,08 доларів США та 3 % річних у сумі 11 950,26 грн відповідно, що зумовлює відмову в задоволенні решти позовних вимог, як наслідок, оскаржувану постанову ухвалено з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.
56. За змістом пункту 1 частини 1 статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
57. Відповідно до частини 1 статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
58. Ураховуючи межі перегляду справи в касаційній інстанції, передбачені статтею   300 ГПК України, колегія суддів вважає, що викладені у касаційній скарзі доводи не отримали підтвердження під час касаційного провадження, не спростовують висновку суду апеляційної інстанції про часткове задоволення позову, в зв`язку з чим немає підстав для задоволення касаційної скарги.
Розподіл судових витрат
59. Судовий збір за подання касаційної скарги в порядку статті 129 ГПК України покладається на скаржника.
Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ПРОМ-ТЕХНО ГРУПА" залишити без задоволення.
Постанову Північного апеляційного господарського суду від 10.03.2025 у справі №   910/6187/22   залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                  Ю. Я. Чумак
Судді                                                                                          Т. Б. Дроботова 
                                                                                                               Н. О. Багай