ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                                                
 
06 травня 2025 року
м. Київ
 
справа № 760/30945/19
провадження № 61-17381 св 24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Коломієць Г. В., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
представник позивача - адвокат Полонський Олександр Юрійович,
відповідачі: товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Полонського Олександра Юрійовича, на рішення Солом`янського районного суду 
м. Києва від 02 квітня 2024 року у складі судді Козленко Г. О. та постанову Київського апеляційного суду від 01 жовтня 2024 року у складі колегії суддів: Кирилюк Г. М., Рейнарт І. М., Ящук Т. І.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог 
 
У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» 
(далі - ТОВ «ФК «Вектор Плюс»), публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») про визнання недійсними договору про відступлення прав вимоги.
Позовна заява мотивована тим, що 07 травня 2008 року між нею та акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі АКІБ «УкрСиббанк»), після зміни назви - акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - АТ «УкрСиббанк»), укладено договір про надання споживчого кредиту № 11342148000, за яким вона одержала кредит у розмірі 108 450,00 доларів США.
У цей самий день, 07 травня 2008 року, на забезпечення виконання зобов`язань 
за кредитним договором між нею, як іпотекодавцем, та АТ «УкрСиббанк», 
як іпотекодержателем, був укладений договір іпотеки № 84710, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу (далі - приватний нотаріус) Данич О. Ф., відповідно до якого банку в іпотеку передана належна 
їй на праві приватної власності двокімнатна квартира, що знаходиться за адресою: 
АДРЕСА_1 .
08 грудня 2011 року між АТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, згідно з яким відбулося відступлення прав вимоги за вказаними вище кредитним та іпотечним договорами.
18 листопада 2014 року приватним нотаріусом видано виконавчий напис № 1694 про звернення стягнення на нерухоме майно, а саме на зазначену квартиру, 
для задоволення вимог ПАТ «Дельта Банк» у розмірі 2 372 096,16 грн.
31 травня 2019 року на підставі протоколу електронного аукціону від 07 травня 
2019 року № UA-ЕА-2019-04-01-000027-b між ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір № 1463/К про відступлення прав вимоги, відповідно 
до якого відбулося відступлення права вимоги за вищевказаними кредитним 
та іпотечним договорами.
Вказувала, що цей договір не відповідав вимогам закону, так як її не було повідомлено про відступлення прав вимоги щодо укладених між нею та банком договорів. При цьому на момент відступлення права вимоги ТОВ «ФК «Вектор Плюс» не мало дозволу Національного банку України на здійснення валютних операцій, 
а тому не могло набути право вимоги за її кредитними зобов`язаннями.
Крім того, договір укладено з порушенням статей 512 (підстави зміни кредитора 
у зобов`язанні), 513 (форма правочину щодо зміни кредитора у зобов`язанні), 
1079 ЦК України (сторони у договорі факторингу). Договір укладено в іншій формі, ніж попередні договори відступлення прав вимог.
З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просила суд визнати недійсним 
із моменту укладення договір від 31 травня 2019 року № 1463/К про відступлення прав вимоги, укладений між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «ФК «Вектор Плюс», за яким відступлено право вимоги за договором про надання споживчого кредиту 
від 07 травня 2008 року № 11342148000 та іпотечним договором від 07 травня 
2008 року № 84710.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 02 квітня 2024 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення. 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірний договір за своєю правовою природою є договором цесії, а не договором факторингу. Договір 
не передбачає надання фінансових послуг новим кредитором первісному кредитору щодо стягнення боргу з боржника, а тому відсутня необхідність наявності 
у ТОВ «ФК « Вектор Плюс» ліцензії на ведення валютних операцій. 
Сторони договору погодили письмову форму договору та дотрималися її. Крім того, відповідно до частини першої статті 516 ЦК України заміна кредитора здійснюється без згоди боржника. Тому оспорюваний договір укладено відповідачами 
з дотриманням вимог цивільного законодавства щодо змісту та форми вчиненого правочину, а їх воля була спрямована на реальне настання правових наслідків, 
що обумовлені договором. 
Крім того, ОСОБА_1 не доведено, що оспорюваним нею договором було порушено її права.
Районний суд застосував відповідні норми ЦК України, урахував відповідну судову практику Верховного Суду.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
 
Постановою Київського апеляційного суду від 01 жовтня 2024 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Коновал О. В., залишено 
без задоволення.
Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 02 квітня 2024 року залишено без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що районний суд зробив вірні висновки про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , так як оспорюваний договір не є договором факторингу, а є договором відступлення права вимоги (цесії) (статті 512-519 ЦК України).
Відступлення права вимоги за кредитним договором від 07 травня 2008 року 
та договором іпотеки від 07 травня 2008 року відбулося в межах процедури ліквідації ПАТ «Дельта Банк». Оспорюваний договір не передбачає надання фінансових послуг новим кредитором первісному кредитору щодо стягнення боргу на користь банку та у зв`язку з цим не передбачає необхідності наявності ліцензії 
на здійснення валютних операцій.
Сторони погодили між собою форму укладення договору, якої дотрималися. Позивачем не доведено, що оспорюваний договір укладено з порушенням вимог законодавства, як і не доведено наявності обставин для визнання договору недійсним.
Суд апеляційної інстанції застосував норми ЦК України, врахував відповідну судову практику Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, у тому числі 
щодо розмежування договорів цесії та факторингу.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її надходження до Верховного Суду
 
У грудні 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Полонський О. Ю., звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення районного суду 
та постанову апеляційного суду, в якій просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове судове рішення про задоволення позову ОСОБА_1 .
Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: застосування судом норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених 
у постановах Верховного Суду; судами належним чином не досліджено зібрані 
у справі докази, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
Ухвалою Верховного Суду від 24 січня 2025 року відкрито касаційне провадження 
у справі, після усунення недоліків касаційної скарги, вказаних в ухвалі Верховного Суду від 06 січня 2025 року. Витребувано справу з суду першої інстанції. Надіслано іншим учасникам справи копію касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснено право подати відзив на касаційну скаргу, надано строк для його подання.
У квітні 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Полонського О. Ю., мотивована тим, що суди зробили помилкові висновки по суті вирішення спору, 
не врахували відповідну судову практику Верховного Суду, не надали оцінку наявним у справі доказам.
Оспорюваний позивачем договір є договором факторингу, а не договором цесії, 
як помилково вважали суди попередніх інстанції. Назва договору не впливає 
на його правову природу. Судами не здійснено належне розмежування договорів цесії та факторингу, зокрема, за предметом, суб`єктним складом, формою, ознаками, метою їх укладення тощо. 
У спірних правовідносинах первісний кредитор, уклавши оспорюваний правочин, отримав фінансування, а новий кредитор набув право одержати прибуток у формі різниці між реальною вартістю права вимоги, що відступилася, та ціною вимоги, 
що передбачена договором. 
При цьому судами зроблено помилкові висновки про відсутність необхідності 
наявності у товариства ліцензії на ведення валютних операцій. Сторони договору погодили передачу клієнтом фактору права вимоги за кредитним договором 
у валюті кредитування, тобто в доларах США. У ТОВ «ФК «Вектор Плюс» відсутня ліцензія на здійснення валютних операцій.
Крім того, суди не досліджували питання відступлення права вимоги за іпотечним договором. Відповідні зобов`язання не можуть бути предметом договору факторингу. 
Оспорюваний договір порушує права ОСОБА_1 , так як товариство на підставі цього договору пред`явило вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки, який належить позивачці на праві приватної власності. Тому вона має право оспорити договір у судовому порядку (статті 15, 16, 203, 215, 216 ЦК України).
 
Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надійшов.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
07 травня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк», після зміни назви - АТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту 
№ 11342148000, відповідно до якого АТ «УкрСиббанк» зобов`язався надати ОСОБА_1 кредит у розмірі 108 450,00 доларів США, еквівалент - 
547 672, 50 грн, строком до 07 травня 2020 року.
На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 07 травня 
2008 року між банком, як іпотекодержателем, та ОСОБА_1 , як іпотекодавцем, було укладено договір іпотеки № 84710, посвідчений приватним нотаріусом 
Данич О. Ф., відповідно до якого банку в іпотеку перейшла двокімнатна квартира, що знаходиться за адресою: 
АДРЕСА_1 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_1 
08 грудня 2011 року між АТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги, посвідчений приватним нотаріусом 
Шевченко Д. Г., зареєстрований у реєстрі за № 2949-2950, відповідно до якого 
АТ «Дельта Банк» набуло право вимоги до ОСОБА_1 та третіх осіб 
за вищевказаними кредитним та іпотечним договорами.
31 травня 2019 року на підставі протоколу електронного аукціону від 07 травня 
2019 року № UA-ЕА-2019-04-01-000027-b між ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір № 1463/К про відступлення прав вимоги, відповідно 
до якого банк відступив на користь ТОВ «ФК «Вектор Плюс» право вимоги, у тому числі й за договором про надання споживчого кредиту та договором іпотеки, укладеними з ОСОБА_1 .
 
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій 
статті 389 ЦПК України. 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Полонського О. Ю., задоволенню не підлягає. 
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 
цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним 
і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим 
є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення відповідають.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних 
або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні 
та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася 
до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно 
до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода 
на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує 
при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду 
за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
У cправі, яка переглядається Верховним Судом, ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ТОВ «ФК «Вектор Плюс», ПАТ «Дельта Банк» про визнання недійсними договору про відступлення права вимоги від 31 травня 2019 року № 1463/К, укладеного між відповідачами, за яким відступлено право вимоги за кредитним 
та іпотечним договорами, укладеними 07 травня 2008 року між нею та банком, зазначаючи, що укладено договір факторингу.
Згідно з частинами першою, третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, 
але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність 
на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
За статтею 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.
Недійсність договору як приватноправова категорія покликана не допускати 
або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. 
По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод 
чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство 
для такого захисту (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17).
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом 
або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
За частиною першою статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора 
у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.
Відповідно до частини першої статті 517 ЦК України первісний кредитор 
у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.
Таким чином, у ЦК України встановлена можливість заміни кредитора 
у зобов`язанні шляхом відступлення права вимоги новому кредитору, вчинивши відповідний правочин у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким відступається.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16 березня 2021 року у справі 
№ 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21, пункт 38) навела такі ознаки, 
що притаманні договору відступлення права вимоги: 
1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку 
у конкретному зобов`язанні; 
2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, 
так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 
3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 
4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, 
у якому виникло відповідне зобов`язання; 
5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора 
у зобов`язанні.
ОСОБА_1 посилалася на те, що оспорюваний нею договір не є договором 
про відступлення права вимоги, а є договором факторингу.
Відповідно до статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування 
під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає 
або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу 
до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.
Згідно зі статтею 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.
Відповідно до статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор 
і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, 
яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.
За змістом частини першої статті 4 Закону України 12 липня 2001 року № 2664-III «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» 
(далі - Закон № 2664-III) факторинг вважається фінансовою послугою.
У пункті 5 частини першої статті 1 Закону № 2664-III зазначено, що фінансова 
послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.
Вимоги до договору про надання фінансових послуг передбачені у статті 6 Закону 
№ 2664-III.
Так, за змістом частини першої статті 6 Закону № 2664-III договір, якщо інше 
не передбачено законом, повинен містити: 1) назву документа; 2) назву, адресу 
та реквізити суб`єкта господарювання; 3) відомості про клієнта, який отримує фінансову послугу: прізвище, ім`я, по батькові, адреса проживання - для фізичної особи, найменування та місцезнаходження - для юридичної особи; 5) найменування фінансової операції; 6) розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків; 7) строк дії договору; 8) порядок зміни і припинення дії договору; 9) права та обов`язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; 9-1) підтвердження, 
що інформація, зазначена в частині другій статті 12 цього Закону, надана клієнту; 
10) інші умови за згодою сторін; 11) підписи сторін.
Крім того, відповідно до пункту 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, від 06 лютого 2014 року 
№ 352 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг 
та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231» до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів-суб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, 
яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими 
у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, 
на якому базується відступлення.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2018 року у справі 
№ 909/968/16 (провадження № 12-97гс18, пункт 106) зазначила такі характеристики договору факторингу як правочину: 
а) йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт - фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, 
в тому числі факторингові операції, та боржник - набувач послуг чи товарів 
за первинним договором); 
б) його предметом може бути лише право грошової вимоги (такої, строк платежу 
за якою настав, а також майбутньої грошової вимоги); 
в) метою укладення такого договору є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника; 
г) за таким договором відступлення права вимоги може відбуватися виключно 
за плату; 
д) його ціна визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги, і цей розмір може встановлюватися у твердій сумі, у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляд різниці між номінальної вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю тощо; 
е) вимоги до форми такого договору визначені у статті 6 Закону № 2664-III. 
Крім того, у постанові від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21, пункт 48) Велика Палата Верховного Суду додатково навела ознаки договору факторингу: 
1) предметом договору є надання фінансової послуги за плату; 
2) зобов`язання, в якому клієнтом відступається право вимоги, може бути тільки грошовим; 
3) договір факторингу має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, а й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги; 
4) договір факторингу укладається тільки в письмовій формі та має містити визначені Законом про фінансові послуги умови; 
5) мета договору полягає у наданні фактором та отриманні клієнтом фінансової послуги.
Як вже зазначалося, відповідно до абзацу 1 частини першої статті 1077 ЦК України договір факторингу передбачає, зокрема те, що фактор передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату, а клієнт відступає 
або зобов`язується відступити факторові свою грошову вимогу до третьої особи (боржника).
Звідси за договором факторингу фактором має надаватися фінансова послуга, 
яка полягає в наданні коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту (пункт 6 частини першої статті 4 Закону № 2664-III), тобто грошові кошти мають передаватися клієнту у розпорядження, і клієнт має сплатити фактору за відповідну послуги з фінансування (надання позики або кредиту).
При цьому така плата за надану фактором послугу може бути, як зазначила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18, пункт 61), встановлена у твердій сумі, у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається, у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної в договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю. 
Сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатися як плата за надану фактором фінансову послугу. 
Натомість грошова вимога, що передається клієнтом фактору, може відступатися клієнтом фактору у зв`язку з її продажем останньому (частина перша статті 1084 
ЦК України) або з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором, оскільки за змістом частини другої статті 1084 ЦК України фактор має право у разі невиконання клієнтом зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок заставленої грошової вимоги до боржника.
Таким чином, договір факторингу є змішаним договором, який обов`язково поєднує у собі елементи договору позики або кредитного договору та елементи договору купівлі-продажу грошової вимоги або договору застави грошової вимоги.
Виходячи з цього, правочин, який не відповідає ознакам, притаманним договору факторингу, є не договором факторингу, а правочином з відступлення права вимоги (подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду             від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18,            пункт 106)).
При цьому, якщо предметом та метою укладеного договору є відступлення права вимоги, а інші умови договору притаманні як договору відступлення права вимоги, так і договору факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату, тобто позики або кредиту) попередньому кредитору, відсутні і підстави вважати такий правочин договором факторингу, а не договором відступлення права вимоги.
Саме до таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові                     від 08 серпня 2023 року у справі № 910/8115/19 (910/13492/21) (провадження                          № 12-42гс22).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2023 року                                          у справі № 206/4841/20 (провадження № 14-55цс22) вкотре наголосила 
на сформульованій правовій позиції, що фізична особа у будь-якому статусі 
не наділена правом надавати фінансові послуги, зокрема за кредитним договором, оскільки такі надаються лише спеціалізованими установами, якими є банки, або інші установи, які мають право на здійснення фінансових операцій та внесені до реєстру фінансових установ. Відступлення права вимоги за кредитним договором 
на користь фізичної особи суперечить положенням частини третьої статті 512 
та статті 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме кредитор - банк або інша фінансова установа. 
Це саме стосується переуступки права іпотеки, у тому випадку, коли вона забезпечує виконання кредитних зобов`язань. 
У постанові від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження                          № 12-1гс21) Велика Палата Верховного Суду також висловилася щодо можливості відступлення права вимоги за кредитним і забезпечувальним договорами не тільки на користь фінансових установ, але й фізичних осіб лише за обставин, коли попередній кредитор (банк) був позбавлений банківської ліцензії та перебуває 
у процедурі ліквідації. На вищевказаному наголошено в постанові Верховного Суду від 17 січня 2024 року у справі № 308/9995/17 (провадження № 61-12св22).
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У справі, яка переглядається Верховним Судом, судами надано правову оцінку укладеним між сторонами договорам, поданим сторонами доказам і встановлено, що відступлення права вимоги за кредитним договором від 07 травня 2008 року 
та договором іпотеки від 07 травня 2008 року відбулося в межах процедури ліквідації ПАТ «Дельта Банк». 
Указане не передбачає надання фінансових послуг новим кредитором первісному кредитору щодо стягнення боргу на користь банку, а тому не передбачає необхідності наявності ліцензії на здійснення валютних операцій, що спростовує доводи касаційної скарги у цій частині. 
Подібні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду від 19 березня 2025 року у справі № 947/17168/22, провадження № 61-9187св24.
Крім того, у постановах Верховного Суду: від 25 січня 2023 року у справі 
№ 638/18879/18, від 08 лютого 2023 року у справі № 761/11546/21, від 10 січня 
2024 року у справі № 640/15485/19, від 10 січня 2024 року у справі № 295/13441/19, від 07 лютого 2024 року у справі № 369/12596/19, викладено правову позицію 
про те, що як первісне, так і наступне відступлення права вимоги за кредитним 
та забезпечувальним договорами є можливим не тільки на користь фінансової установи за обставин, коли первісний кредитор (банк) відчужує активи у процедурі ліквідації та позбавлений банківської ліцензії.
На вказаному наголошено Великою Палатою Верховного Суду у постанові 
від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21).
Суди попередніх інстанцій вірно вказали, що сторонами оспорюваного договору погоджено письмову форму договору, а також те, що відступлення прав вимоги 
за нотаріально посвідченим договором іпотеки, що укладений на забезпечення виконання основного зобов`язання, відбувається за окремим договором, який підлягає нотаріальному посвідченню. Із цих підстав судами правильно відхилено доводи позивачки про недотримання відповідачами форми договору при його укладенні.
При цьому позивачка не довела, що оспорюваний правочин укладено з порушенням норм закону, як і не довела наявність обставин, які відповідно до статей 203, 
215 ЦК України є підставами для визнання його недійсним.
Верховний Суд ураховує, що при вирішенні позову про визнання недійсним договору враховуються загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було на час пред`явлення позову порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний та ефективний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося (див. постанову Верховного Суду від 27 травня 2021 року у справі № 910/8072/20).
ОСОБА_1 не довела в силу вимог процесуального закону, що оспорюваний договір укладено з порушеннями вимог закону, а також те, що цим договором порушено її права.
Доводи касаційної скарги про те, що оспорюваний договір є договором факторингу, є необґрунтованими та спростовуються вищенаведеними нормами права, судовою практикою Верховного Суду, встановленими судами обставинами. Судами надано оцінку відповідним доводам й обґрунтовано їх відхилено, з чим погоджується Верховний Суд. 
Оспорюваний правочин за правовою природою є договором відступлення права вимоги, а не договором факторингу.
Таким чином, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .
Зроблені судами висновки по суті вирішення спору узгоджуються з висновками щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених 
у постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України), застосовані правові позиції є релевантними, що спростовує доводи касаційної скарги у цій частині. При цьому судова практика Верховного Суду з указаного питання є сталою та сформованою. У кожній справі суд виходить з конкретних обставин та доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи 
їх у сукупності.
Суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, 
яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права. 
Доводи касаційної скарги зводяться до власного тлумачення норм права та незгоди з ухваленими судовими рішеннями по суті вирішення спору, що не може бути правовою підставою для скасування оскаржуваних судових рішень.
Колегія суддів уважає, що в силу положень частини третьої статті 89 ЦПК України судами всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам 
в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення 
є мотивованими.
Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального та процесуального права, зводяться до незгоди з висновками судів 
і переоцінки доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить 
до компетенції суду касаційної інстанції.
Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення 
без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення (стаття 401 
ЦПК України).
Враховуючи наведене, колегія суддів уважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність 
та обґрунтованість судових рішень не впливають.
 
Щодо судових витрат
 
Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, а оскаржувані судові 
рішення - без змін, розподіл судових витрат Верховим Судом не здійснюється.
 
Керуючись статтями 400, 401, 402, 416, 418 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Полонського Олександра Юрійовича, залишити без задоволення. 
Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 02 квітня 2024 року 
та постанову Київського апеляційного суду від 01 жовтня 2024 року залишити 
без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, 
є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                       Д. Д. Луспеник
Б. І. Гулько
Г. В. Коломієць