ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 квітня 2025 р. 	Справа № 440/4879/24	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Мінаєвої О.М.,
Суддів: Калиновського В.А. ,  Спаскіна О.А. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 11.11.2024 року, головуючий суддя І інстанції: І.Г. Ясиновський, м. Полтава, повний текст складено 11.11.24 року по справі № 440/4879/24
за позовом              ОСОБА_1  
до             Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області ,             Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області                     
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернулась до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Вінницькій області, в якому просила суд:
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Вінницькій області від 03.04.2024 № 163950028250 про відмову в призначенні пенсії за вислугою років позивачу;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Вінницькій області прийняти рішення про призначення ОСОБА_1 з 27.03.2024 пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в редакції, яка діяла до набрання чинності Законом України від 02 березня 2015 року № 213-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», зарахувавши до спеціального стажу, який дає право виходу на пенсію за вислугу років періоду навчання з 01.09.1991 по 02.03.1994 в Кременчуцькому медичному училищі, а також періоди перебування у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 01.11.2002 по 31.12.2002 та з 01.01.2004 по 31.12.2004;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 із 27.03.2024 пенсію за вислугу років.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 11.11.2024 у справі № 440/4879/24 позов задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Вінницькій області від 03.04.2024 № 163950028250.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Вінницькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 27.03.2024 про призначення пенсії та прийняти вмотивоване рішення, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Відповідач, Головне управління Пенсійного фонду України в Вінницькій області, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу. Свою незгоду з рішенням суду обґрунтовує тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просить суд апеляційної інстанції рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 11.11.2024 у справі № 440/4879/24 скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в Вінницькій області прийнято законне та обґрунтоване рішення про відмову у призначенні пенсії. Згідно наданих документів до страхового стажу позивача зараховано всі періоди, що становить 31 рік 3 місяці 2 дні. При цьому, спеціальний стаж склав 22 роки 6 місяців 13 днів. Отже, з огляду на вищевикладене, через відсутність необхідного спеціального стажу у позивача, Головним управлінням прийнято рішення від 03.04.2024 №163950028250 про відмову в призначенні пенсії за вислугу років відповідно до п.2-1 розділу XV Закону №1058. Тому вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.
Позивачем надано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено доводи щодо безпідставності вимог апеляційної скарги.
На підставі положень п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, колегія суддів апеляційної інстанції, переглядаючи судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги у відповідності до ч.1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулася до Головного управління ПФУ в Полтавській області із заявою про призначення пенсії за віком (а.с. 53-54).
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області від 03.04.2024 № 163950028250 відмовлено в призначенні пенсії за вислугою років позивачу (а.с. 51).
Не погоджуючись із рішення про відмову в призначенні пенсії за вислугою років від 03.04.2024 № 163950028250, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Вінницькій області від 03.04.2024 № 163950028250 щодо відмови в призначенні пенсії за вислугою років є протиправним та таким, що підлягає скасуванню. При цьому, суд першої інстанції вважав за необхідне зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Вінницькій області повторно розглянути заяву позивача від 27.03.2024 про призначення пенсії та прийняти вмотивоване рішення, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції на підставі наступного. 
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 46 Конституції України гарантоване право громадян на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України "Про пенсійне забезпечення" та Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
У відповідності до ст. 1 Закону України "Про пенсійне забезпечення" громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.
Статтею 2 Закону України "Про пенсійне забезпечення" визначені види пенсій: а) трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років.
Звернення за призначенням пенсії може здійснюватися у будь-який час після виникнення права на пенсію.
Відповідно до ст. 51 Закону України "Про пенсійне забезпечення", пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.
Згідно ст. 52 Закону України "Про пенсійне забезпечення" право на пенсію за вислугу років мають, зокрема, працівники освіти, охорони здоров`я, а також соціального забезпечення, які в будинках-інтернатах для престарілих та інвалідів і спеціальних службах безпосередньо зайняті обслуговуванням пенсіонерів та інвалідів, відповідно до пункту «е» статті 55.
Пунктом «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (в редакції, чинній до 01.04.2015) було передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.
Разом з тим, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 № 213-VIII, який набрав чинності з 01.04.2015, пункт «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» було викладено в іншій редакції, згідно якої право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення незалежно від віку за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 року - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років; з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців; з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років; з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців; з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років; з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців; з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років; з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців; з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років.
В подальшому, відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 № 911-VIII, до статті 55 Закону № 1788-ХІІ з 01.01.2016, також, було внесено зміни, відповідно до яких, пункт «е» вказаної статті має наступний зміст: «право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 року - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років; з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців; з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років; з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців; з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років; з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців; з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років; з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців; з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років.
До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення: які в період до 1 січня 2016 року мали вислугу років на відповідних посадах не менше тривалості, передбаченої абзацами першим та другим цього пункту; 1971 року народження і старші за наявності вислуги років на цих посадах, передбаченої абзацами другим - одинадцятим цього пункту, та після досягнення ними такого віку: 50 років - які народилися з 1 січня 1966 року по 30 червня 1966 року; 50 років 6 місяців - які народилися з 1 липня 1966 року по 31 грудня 1966 року; 51 рік - які народилися з 1 січня 1967 року по 30 червня 1967 року; 51 рік 6 місяців - які народилися з 1 липня 1967 року по 31 грудня 1967 року; 52 роки - які народилися з 1 січня 1968 року по 30 червня 1968 року; 52 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1968 року по 31 грудня 1968 року; 53 роки - які народилися з 1 січня 1969 року по 30 червня 1969 року; 53 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1969 року; 54 роки - які народилися з 1 січня 1970 року по 30 червня 1970 року; 54 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1970 року; 55 років - які народилися з 1 січня 1971 року».
Проте, рішенням Конституційного Суду України від 04.06.2019 № 2-р/2019 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-XII зі змінами, внесеними законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 № 213-VIII, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 № 911-VIII.
Ці норми втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України вказаного рішення, тобто з 04 червня 2019 року.
Отже, з 04 червня 2019 року при вирішенні питання про призначення позивачу пенсії за вислугою років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» необхідно керуватися вказаною нормою у редакції до внесення змін Законом № 213-VIII та Законом № 911-VIII.
Таким чином, з 04 червня 2019 року при визначенні права на отримання пенсії за вислугу років необхідно виходити з наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років.
Статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та частиною 1 статті 48 Кодексу законів про працю України передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 (далі - Порядок № 637).
Відповідно до пунктів 1-2 Порядку №637, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших-документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.
Пунктом 3 Порядку № 637 передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Таким чином, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка, а уточнюючі довідки підприємств необхідні в разі відсутності відповідних відомостей у трудовій книжці.
Відповідно до п. 1.1 Розділу І Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України № 22-1 від 25.11.2005, (у редакції чинній на дату виникнення правових відносин), заява про призначення пенсії непрацюючим особам, а також членам сім`ї у зв`язку з втратою годувальника подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до управління Пенсійного фонду України у районі, місті, районі у місті, об`єднаного управління за місцем проживання (реєстрації).
Згідно з пунктом 1.7 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України № 22-1 від 25.11.2005, днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття органом, що призначає пенсію, відповідної заяви.
Пунктом 4.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України № 22-1 від 25.11.2005, встановлено, що орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою (додаток 3).
Заяви осіб про призначення, перерахунок, поновлення, переведення з одного виду пенсії на інший реєструються в журналі реєстрації рішень органу, що призначає пенсію. Особі або посадовій особі органом, що призначає пенсію, видається розписка із зазначенням дати прийняття заяви, а також переліку одержаних і відсутніх документів, які необхідно подати у тримісячний строк з дня прийняття заяви. Копія розписки зберігається в пенсійній справі.
Відповідно до пункту 4.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України № 22-1 від 25.11.2005, при прийманні документів орган, що призначає пенсію: 1) перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж; 2) перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів; 3) перевіряє копії відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розбіжності (невідповідності); 4) видає пам`ятку пенсіонеру (додаток 4), копія якої зберігається у пенсійній справі.
Згідно пункту 4.3 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України № 22-1 від 25.11.2005, не пізніше 10 днів після надходження заяви та за наявності документів, необхідних для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення виплати пенсії (у тому числі документів, одержаних відповідно до абзацу другого підпункту 3 пункту 4.2 цього розділу), орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення раніше призначеної пенсії без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України.
Рішення органу про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший візується спеціалістом, який його підготував, та спеціалістом, який його перевірив. Рішення підписується начальником управління (заступником начальника управління відповідно до розподілу обов`язків) та завіряється печаткою управління.
З матеріалів справи встановлено, що Головне управління ПФУ у Вінницькій області своїм рішенням відмовив у призначенні пенсії, посилаючись на відсутність у позивача необхідного спеціального стажу для призначення пенсії. Так, рішенням № 163950028250 від 03.04.2024 встановлено спеціальний стаж відповідно до статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" зі змінами згідно Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчим актів України щодо підвищення пенсій" 22 роки 6 місяців 13 днів (а.с. 51).
Між тим, зазначення в оскарженому рішенні про зарахування всіх періодів згідно наданих документів до страхового та спеціального стажу, позивачка наполягає на протиправному не зарахуванні до спеціального стажу, який дає право виходу на пенсію за вислугу років періоду навчання з 01.09.1991 по 02.03.1994 в Кременчуцькому медичному училищі, а також періоди перебування у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 01.11.2002 по 31.12.2002 та з 01.01.2004 по 31.12.2004.
Відповідно до долученого розрахунку стажу Форми РС-право, серед іншого, визначено, що до спеціального стажу позивача зараховано такі періоди:
01.04.1994 - 05.03.1998, що становить 3 роки 11 місяців 5 днів;
06.03.1998 - 31.12.2003, що становить 5 років 9 місяці 26 днів;
01.10.2004 - 01.10.2024 (відповідно до вказаного розрахунку зазначено 17 днів, однак така кількість днів не врахована у загальну тривалість спеціального стажу позивача);
01.01.2005 - 11.10.2017 - 12 років 9 місяців 13 днів (а.с. 52). Також розрахунок містить відомості про зарахування до загального стажу періоду 01.09.1991-01.03.1994 - навчання у вищих/середн. НЗ.
Колегія суддів зазначає, що період навчання позивача в 01.09.1991 по 01.03.1994 в Кременчуцькому медичному училищі (2 роки 6 місяців 1 день, як визначено згідно розрахунку форми РС-право) підтверджується копією диплому позивача (що виданий на дівоче прізвище - ОСОБА_2 ) серії НОМЕР_1 від 02.03.1994, реєстраційний номер 9085 (а.с. 70-71), а також, визнається органом пенсійного фонду у відповідному розрахунку стажу форми РС-право.
Статтею 56 Закону України "Про пенсійне забезпечення", передбачено види трудової діяльності, що зараховується до стажу роботи, який дає право на трудову пенсію.
Відповідно до п. «д» ч. 3 ст. 56 Закону України "Про пенсійне забезпечення", до стажу роботи зараховується також: навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі. 
У відповідності до ст. 38 Закону України «Про професійно-технічну освіту», час навчання у професійно-технічному навчальному закладі зараховується до трудового стажу учня, слухача, у тому числі в безперервний і в стаж роботи за спеціальністю, що дає право на пільги, встановлені для відповідної категорії працівників, якщо перерва між днем закінчення навчання і днем зарахування на роботу за набутою професією не перевищує трьох місяців.
Таким чином колегія суддів вважає, що період навчання позивача у навчальному закладі входить до спеціального трудового стажу, що визначає право на пенсію за вислугу років.
Наведене узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, викладеного у постановах від 18.06.2020 у справі №676/3013/17 та від 24.12.2019 у справі № 442/4963/17.
Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що період навчання в 01.09.1991 по 01.03.1994 в Кременчуцькому медичному училищі підлягає зарахуванню до спеціального страхового стажу позивача.
Щодо зарахування до спеціального стажу періодів перебування у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 01.11.2002 по 31.12.2002 та з 01.01.2004 по 31.12.2004, колегія суддів зазначає наступне.
З матеріалів справи встановлено, що відповідно до долученої копії свідоцтва про народження від 12.09.2002 встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 народився ОСОБА_3 , матір`ю якого є ОСОБА_1 (а.с. 39).
Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 179 Кодексу законів про працю України на підставі медичного висновку жінкам надається оплачувана відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами тривалістю 70 календарних днів до пологів і 56 (у разі народження двох і більше дітей та у разі ускладнення пологів - 70) календарних днів після пологів, починаючи з дня пологів. За бажанням жінки їй надається відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з виплатою за ці періоди допомоги відповідно до законодавства.
Згідно ч. 2 ст. 181 Кодексу законів про працю України відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та відпустка без збереження заробітної плати (частини третя та шоста статті 179 цього Кодексу) зараховуються як до загального, так і до безперервного стажу роботи і до стажу роботи за спеціальністю.
Таким чином, період перебування позивача у відпустці у зв`язку з вагітністю та пологами, а також відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку зараховується до стажу роботи за спеціальністю.
Колегія суддів зазначає, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області від 03.04.2024 № 163950028250 про відмову в призначенні пенсії за вислугою років позивачу не містить будь-яких посилань на незарахування до спеціального стажу ОСОБА_1 періодів в частині відпусток по догляду за дитиною, хоча визначений позивачем період (а саме з 01.11.2002 по 31.12.2002 та з 01.01.2004 по 31.12.2004) частково зарахований до стажу працівника охорони здоров`я з межах періоду з 06.03.1998 по 31.12.2003 (а.с. 52).
Відповідно до приписів пункту 11 Порядку № 637 час догляду непрацюючої матері за малолітніми дітьми встановлюється на підставі: свідоцтва про народження дитини або паспорта громадянина України (у разі смерті дитини - свідоцтва про смерть); документів про те, що до досягнення дитиною 3-річного віку мати не працювала.
Натомість в цій частині саме позивачем частково виконано відповідні вимог, оскільки надано лише копію свідоцтва про народження дитини, однак не надано документів про те, що до досягнення дитиною 3-річного віку мати не працювала саме у період з 01.11.2002 по 31.12.2002 та з 01.01.2004 по 31.12.2004, як визначено у прохальній частині позову.
Документами, які підтверджують те, що до досягнення дитиною 3-річного віку мати не працювала можуть бути належним чином оформлені накази (або витяги з наказів) роботодавця про надання відповідної відпустки такому працівникові за місцем його роботи. Вказані документи може надати як сама особа, яка звертається із заявою про призначення пенсії, так і орган пенсійного фонду не позбавлений можливості отримати вказані документи, звернувшись із відповідним запитом до установи де працівник працював в такий період.
Таким чином, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення не містить жодних розрахунків періодів які не було зараховано до спеціального стажу та відповідно не містить жодних обґрунтувань в частині неврахування до спеціального стажу зокрема періоду перебування позивача у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку, то вказані обставини є окремою підставою для визнання протиправним та скасування оскарженого рішення ГУ ПФУ у Вінницькій області, яке прийнято не обґрунтовано, тобто без урахування всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення та не містить мотивів, які слугували для його прийняття.   
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області від 03.04.2024 № 163950028250.
Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області під час розгляду заяви ОСОБА_1 від 27.03.2024 про призначення пенсії належним чином не досліджено всю сукупність наданих позивачем документів, а для з`ясування питання про наявність підстав для призначення позивачу пенсії необхідним є обчислення стажу, що є прерогативою пенсійного органу, тому керуючись приписами частини другої статті 9 КАС України, суд першої інстанції правильно зобов`язав пенсійний орган повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 27.03.2024 про призначення пенсії та прийняти вмотивоване рішення, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Колегія суддів зазначає, що при повторному розгляді заяви позивача відповідач не може прийняти рішення, яке по суті повторює рішення, що визнані судом протиправними, і повинен вирішити заяву позивача з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цій справі.       
Такий спосіб захисту прав позивача матиме наслідком дотримання судом основних принципів здійснення судочинства, не буде втручанням у дискреційні повноваження органу Пенсійного фонду, оскільки судом під час розгляду справи не надавалася оцінка про наявність чи відсутність у позивача спеціального страхового стажу, необхідного саме для призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту "е" статті 55 закону України «Про пенсійне забезпечення» в редакції, яка діяла до набрання чинності Законом України від 02 березня 2015 року № 213-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» з урахуванням наведених вище висновків суду.
Відповідно до ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Колегія суддів зазначає, що відповідач, в порушення вимог ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, не довів законність та обґрунтованість оспорюваного рішення, що є предметом оскарження позивачем.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Вінницькій області від 03.04.2024 № 163950028250 та зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Вінницькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 27.03.2024 про призначення пенсії та прийняти вмотивоване рішення, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Відповідно до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з ч. 1 ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що при прийнятті рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 11.11.2024 у справі № 440/4879/24 суд дійшов правильних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених підстав, висновків суду не спростовують.  
Керуючись ст. ст. 311, 315, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області залишити без задоволення.
Рішення  Полтавського окружного адміністративного суду від 11.11.2024 по справі № 440/4879/24 залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		О.М. Мінаєва 	
Судді	   	В.А. Калиновський    О.А. Спаскін