ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 травня 2025 року	Львів	Справа № 260/7733/24 пров. № А/857/7578/25	
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді                                          Ільчишин Н.В., 
суддів                                                             Шевчук С.М., Гуляка В.В.,
розглянувши у письмовому провадженні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 13 січня 2025 року (судді Дору Ю.Ю., ухвалене у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження в м. Ужгород) у справі №260/7733/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,-
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 19.11.2024 звернувся до адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області в якому просить визнати протиправним дії Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області щодо обрахунку мого суддівського стажу, який надає право на щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці, виходячи з 18 років 11 місяців і 29 днів, визнати протиправним і скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області, яке оформлене листом від 04.11.2024 № 5176-5015/К-02/8-0700/24, у частині визначення позивачу для щомісячного довічного грошового утримання суддівського стажу 18 років 11 місяців і 29 днів, що становить 50% від заробітку, зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області зарахувати позивачу до стажу роботи на посаді судді, який дає право на відставку та одержання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, половину строку навчання за денною формою навчання в Українській академії внутрішніх справ з 01.09.1992 по 28.07.1995, та календарний період проходження строкової військової служби в Збройних силах з 11.05.1982 по 03.05.1984, визначивши мій загальний стаж на посаді судді, який повинен бути врахований при обчисленні (перерахунку) щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, - 23 роки 5 місяців 16 днів, зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області здійснити мені перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці та його виплату у розмірі 56% від суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, з 14 грудня 2016 року по теперішній час, вирішити питання про розподіл судових витрат між сторонами.
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 13 січня 2025 року позов задоволено повністю. 
З цим рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає апелянт, що оскаржене рішення суду прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі. В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що період проходження військової служби з 11.05.1982 року по 03.05.1984 року, навчання 01.09.1992 року по 28.07.1995 року враховано до загального страхового стажу. Отже, загальний страховий стаж позивача становить 27 років 4 місяці 17 днів, в тому числі стаж роботи на посаді судді. Зазначає, що відсотковий показник довічного грошового утримання ОСОБА_1 був визначений із урахуванням стажу роботи позивача та у відповідності із частиною 3 статті 142 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 № 1402-VIII. Таким чином, вважає, що відповідно до набутого позивачем суддівського стажу для застосування розміру 56 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, про який просить позивач, немає ніякої підстави. Також просить застосувати статтю 122 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки позивачем пропущено строк звернення до суду. 
У відзиві на апеляційну скаргу позивач заперечує проти її задоволення посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів і просить оскаржуване рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.
Згідно статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 14.03.2025 призначено апеляційний розгляд в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що подана скарга підлягає частковому задоволенню з наступних мотивів. 
Судом апеляційної інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Закарпатській області та з 15.12.2016 року отримує щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці відповідно до Закону України “Про судоустрій і статус суддів”, у розмірі 50% суддівської винагороди.
Позивач 29.10.2024 звернувся із заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області про здійснення перерахунку та виплати довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 56% від грошового утримання.
На вказане звернення позивача відповідачем надано відповідь від 04.11.2024 в якій зазначено, що період проходження військової служби з 11.05.1982 року по 03.05.1984 року, навчання 01.09.1992 року по 28.07.1995 року враховано до загального страхового стажу.
Не погодившись з такими діями відповідача, вважаючи їх протиправними, позивач звернувся до суду з цією позовною заявою.
Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що позивачем на підставі належних та допустимих доказів доведено обставини, на яких ґрунтуються його вимоги. 
Даючи правову оцінку оскаржуваному судовому рішенню та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.
Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За приписами статей 21, 22 Конституції України, права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
Статтею 64 Конституції України гарантовано, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.
Частиною 1 статті 126 Конституції України визначено, що незалежність і недоторканість суддів гарантується Конституцією і законами України.
Згідно з пунктом 4 частини 5 статті 126 Конституції України підставою для звільнення судді є, зокрема, подання заяви про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням.
Згідно із статтею 130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.
Організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд визначає Закон України від 02.06.2016 року №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон №1402-VIII).
Згідно з пунктом 2 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII визнано таким, що втратив чинність з дня набрання чинності цим Законом, Закон України від 07.07.2010 № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів», крім положень, зазначених у пунктах 7, 23, 25, 36 цього розділу.
Відповідно до статті 137 Закону №1402-VIII до стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді: 1) судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України, судді Конституційного Суду України; 2) члена Вищої ради правосуддя, Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України; 3) судді в судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу.
До стажу роботи на посаді судді також зараховується стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді.
Відповідно до частини 1 статті 142 Закону № 1402-VIII судді, який вийшов у відставку, після досягнення чоловіками віку 62 років, жінками - пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», виплачується пенсія на умовах, визначених зазначеним Законом, або за його вибором щомісячне довічне грошове утримання.
При цьому суддя у відставці, який не досяг віку, встановленого частиною першою цієї статті, отримує щомісячне довічне грошове утримання. При досягненні таким суддею віку, встановленого частиною першою цієї статті, за ним зберігається право на отримання щомісячного довічного грошового утримання або, за його вибором, призначається пенсія на умовах, визначених Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (частина 2 статті 142 Закону № 1402-VIII).
Частинами 3, 5 статті 142 Закону № 1402-VIІІ передбачено, що щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у відставці в розмірі 50 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді.
Пенсія або щомісячне довічне грошове утримання судді виплачується незалежно від заробітку (прибутку), отримуваного суддею після виходу у відставку. Щомісячне довічне грошове утримання суддям виплачується органами Пенсійного фонду України за рахунок коштів Державного бюджету України.
Відповідно до пункту 34 Розділу XII Прикінцеві та перехідні положення Закону №  1402-VIІІ судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання).
На час призначення позивача на посаду судді питання визначення стажу, який давав право на відставку судді, регулювалося ч.4 ст.43 Закону України від 15 грудня 1992 року № 2862-XII “Про статус суддів” та Указом Президента України від 10 липня 1995 року № 584/95 “Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів”.
Згідно ч.4 ст.43 Закону України “Про статус суддів” зі змінами, внесеними Законом України від 24.02.1994 № 4015-XII “Про внесення змін і доповнень до Закону України “Про статус суддів”, до стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, крім роботи на посадах суддів судів України, державних арбітрів, арбітрів відомчих арбітражів України, зараховується також час роботи на посадах суддів і арбітрів у судах та державному і відомчому арбітражі колишнього СРСР та республік, що раніше входили до складу СРСР, час роботи на посадах, безпосередньо пов`язаних із керівництвом та контролем за діяльністю судів у Верховному Суді України, в обласних судах, Київському і Севастопольському міських судах, Міністерстві юстиції України та підвідомчих йому органах на місцях, за діяльністю арбітражів у Державному арбітражі України, Вищому арбітражному суді України, а також на посадах прокурорів і слідчих за умови наявності у всіх зазначених осіб стажу роботи на посаді судді не менше 10 років.
Згідно ч.1 ст.2 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” від 25.03.1992 року № 2232-XII час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Відповідно до абз.2 ст.1 Указу Президента України від 10 липня 1995 року № 584/95 “Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів” до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років, зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах та період проходження строкової військової служби.
Після втрати чинності ст.1 вказаного Указу Президента України питання зарахування в стаж роботи судді інших періодів діяльності було врегульовано постановою Кабінету Міністрів України від 11 червня 2008 року № 545.
Постановою Кабінету Міністрів України від 11 червня 2008 року № 545 пункт 3-1 постанови Кабінету Міністрів України від 03 вересня 2005 року № 865 (865-2005-п) “Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів” доповнено абзацом такого змісту: “До стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів та календарний період проходження строкової військової служби”.
Зазначена постанова Кабінету Міністрів України (№ 865-2005-п) втратила чинність 01 січня 2012 року.
У відповідності до п.11 Перехідних положень Закону України від 07 липня 2010 року № 2453-VI “Про судоустрій і статус суддів” судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності цим Законом.
Абзацом четвертим пункту 34 розділу XII “Прикінцеві та перехідні положення” Закону України “Про судоустрій і статус суддів” встановлено, що судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання). Обмежень щодо дії цього пункту в часі Законом не встановлено.
Згідно положень Закону України “Про Вищу раду правосуддя” від 21.12.2016р. №1798-VIII, яким були внесені зміни в Закон №2453-VI, зокрема, пункт 34 Прикінцевих та перехідних положень доповнено абзацом четвертим такого змісту: “Судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання)”.
Системний аналіз вищезазначених норм дає підстави для висновку, що суддям додатково до стажу роботи на посаді судді, що дає право на відставку, підлягає зарахуванню стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді, половина строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів, період проходження строкової військової служби та час роботи на посаді слідчого.
Стаж роботи на посаді судді, який дає право на відставку та призначення щомісячного довічного грошового утримання є єдиним, обраховується та встановлюється (з`ясовується) при розгляді заяви про відставку (прийнятті рішення про звільнення) і застосовується, як для прийняття рішення про відставку, так і для встановлення щомісячного довічного грошового утримання та визначення його розміру.
Вказані висновки узгоджуються із позицією Верховного Суду викладених в постановах від 27.02.2018 у справі № 127/20301/17, від 06.03.2018 у справі № 308/6953/17, від 20.03.2018 у справі № 520/5814/17, від 22.03.2018 у справі № 520/5412/17, від 22.05.2018 у справі № 490/1719/17, від 12.07.2019 у справі №404/5988/17, від 31.10.2019 №766/17221/16-а, від 15.01.2020 у справі №683/600/17, від 12.05.2020 у справі №303/1504/17-а, від 29.04.2020 у справі №426/12415/16-а, від 31.03.2021 у справі № 235/7316/16-а, від 08.11.2021 у справі № 580/492/21, від 23.06.2022 у справі №420/1987/21, від 31.08.2022 у справі №695/2602/17, від 30.03.2023 у справі №280/2167/21, які в силу приписів частини 5 статті 242 КАС України враховуються апеляційним судом під час вирішення наведеного спору.
Судом встановлено на підставі матеріалів справи, що згідно трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 від 12.11.1997 року у період з 11.05.1982 року по 03.05.1984 позивач проходив військову службу в Збройних Силах, що також підтверджується записами у військовому квитку позивача серії НОМЕР_2 від 30.03.1982 року.
Згідно копії довідки Національної академії внутрішніх справ від 29.03.2024 №46/01/2133 встановлено, що ОСОБА_1 1992 року був зарахований на денну форму навчання згідно наказу від 09.07.1992 №56 о/с та згідно наказу від 28.07.1995 року №330 закінчив у 1995 році Українську академію внутрішніх справ, здобувши кваліфікацію юриста за спеціальністю “Правознавство”.
З аналізу наведених норм законодавства, можна дійти висновку, що не включення до відповідного стажу роботи на посаді судді, за умови роботи на посаді судді не менше як 10 років, половини строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів та періоду проходження строкової військової служби в армії, не врахування відповідачем для встановлення (визначення) розміру щомісячного довічного грошового утримання лише періоду роботи на посаді судді є протиправним.
Як слідує з матеріалів справи спірні періоди зараховані позивачу до загального трудового стажу, разом з тим, такі не враховані до страхового стажу роботи на посаді суді, що дає право на щомісячне грошове утримання судді.
Отже, враховуючи вищевикладене колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, період проходження позивачем військової служби в Збройних Силах з 11.05.1982 по 03.05.1984 (2 роки 10 місяців 28 днів) підлягає зарахуванню до стажу роботи на посаді судді, також підлягає зарахуванню до стажу роботи на посаді судді половина строку навчання у період з 01.09.1992 по 28.07.1995 (1 рік 11 місяців 23 дні), отже загальний стаж роботи на посаді судді, що дає право на щомісячне грошове утримання судді з урахуванням вказаних періодів складає повних 23 роки, а тому позовні вимоги у частині вимог про зарахування спірного періоду до стажу роботи судді підлягають до задоволення.
Щодо позовних вимог у частині зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Закарпатській області здійснити позивачу з 14.12.2016 перерахунок і виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці в розмірі 56 % суддівської винагороди судді, то колегія суддів в цій частині погоджується із апелянтом з урахуванням наступного.
Відповідно до частин 1, 2 статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Згідно із частиною 3 статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду регламентовані статтею 123 КАС України, відповідно до частини третьої якої якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Тобто, строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Відтак, на переконання колегії суддів, для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.
Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою соціальних спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24.12.2020 у справі № 510/1286/16-а вказала на те, що у спорах, що виникають з органами Пенсійного фонду України, особа може дізнатися, що її права порушені, зокрема, при отриманні від органу Пенсійного фонду України відповіді (листа-відповіді, листа-роз`яснення) на надісланий запит щодо розміру пенсії, нормативно-правових документів (про правильність/помилковість нарахування розміру пенсії, своєчасність/несвоєчасність її перерахунку), на підставі яких був здійснений саме такий розрахунок.
Апеляційний суд враховує, що позивач 29.10.2024 звернувся із заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області про здійснення перерахунку та виплати довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 56% від грошового утримання (а.с.10-12) .
Головним управлінням Пенсійного фонду в Закарпатській області листом 04.11.2024 повідомлено позивача, що період проходження військової служби з 11.05.1982 року по 03.05.1984 року, навчання 01.09.1992 року по 28.07.1995 року враховано до загального страхового стажу (а.с.13-14).
На думку колегії суддів отримання позивачем листа відповідача від 04.11.2024 у відповідь на його запит не змінює момент, з якого позивач повинен був дізнатись про порушення своїх прав у відповідній частині вимог, а свідчить лише про час, коли позивач почав вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду в даному випадку. Позивач щомісячно отримував грошове утримання, а тому в будь-якому разі його розмір був відомий позивачу. До того ж, позивач мав об`єктивну можливість виявити належну зацікавленість та вчинити активні дії з метою отримання інформації про рішення, на підставі якого було призначено грошове утримання і як його обраховано.
Враховуючи те, що поважних та об`єктивних причин пропуску строку звернення до суду з позовними вимогами про зобов`язання відповідача здійснити позивачу з 15 грудня 2016 року перерахунок і виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці в розмірі 56 % суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, з урахуванням проведених виплат, позивачем не зазначено та в ході судового розгляду справи таких не встановлено, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин положень статті 123 КАС України та залишення без розгляду позовних вимог у відповідній частині.
Вказана правова позиція щодо застосування до спірних правовідносин положень статей 122, 123 КАС України узгоджується з правовою позицією, що міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.12.2020 у справі № 510/1286/16-а та постанові Верховного Суду від 31.03.2021 у справі № 240/12017/19.
Відповідно до частини 1 статті 319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.
Згідно з пунктом 8 частини 1 статті 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.
Частинами 3 і 4 статті 123 КАС України передбачено, що якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду. Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
За таких обставин, оцінивши зібрані докази у сукупності, суд апеляційної інстанції доходить висновку про необхідність залишення без розгляду позовних вимог, які стосуються періоду поза межами 6-ти місячного строку звернення до адміністративного суду, тобто за період із 15.12.2016, який був задоволений судом по 18.05.2024.
Відповідно до статті 317 КАС України підставами для скасування рішення або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.
Надаючи об`єктивну оцінку наявності порушеного права, враховуючи, що позивачу протиправно відмовлено у зарахуванні до стажу роботи на посаді судді, який дає право на відставку та одержання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, календарний період проходження строкової військової служби в Збройних силах з 11.05.1982 по 03.05.1984 та половини строку навчання за денною формою навчання в Українській академії внутрішніх справ з 01.09.1992 по 28.07.1995, в межах строку звернення до суду, з метою ефективного відновлення порушеного права позивача, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність зобов`язання відповідача здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 56% від суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді з 19.05.2024, а тому абзац четвертий резолютивної частини оскарженого рішення суду необхідно змінити, замінивши фразу «з 15 грудня 2016 року» на «з 19.05.2024».
У решті рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, є обґрунтованим та законним, а тому у відповідності до приписів статті 316 КАС України у вказаній частині його необхідно залишити без змін.
Відповідно до статті 139 КАС України судові витрати не стягуються.
Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області - задовольнити частково.
Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 13 січня 2025 року  у справі №260/7733/24 - скасувати частково, а саме: в частині вирішення позовних вимог, які стосуються періоду з 15.12.2016 по 18.05.2024 і в цій частині прийняти нову постанову.
Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, в частині вимог за період з 15.12.2016 по 18.05.2024 - залишити без розгляду.
Абзац четвертий резолютивної частини рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 13 січня 2025 року  у справі №260/7733/24 - змінити, замінивши фразу «з 15 грудня 2016 року» на «з 19.05.2024».
У решті рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 13 січня 2025 року  у справі №260/7733/24 - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

                  Головуючий суддя                                          Н.В. Ільчишин

                  Судді                                                                С.М. Шевчук

                                                                                            В.В. Гуляк

Повний текст постанови складено 01.05.2025