ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/727/25 Справа № 201/193/22 	  	Суддя у 1-й інстанції - Демидова С. О. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова  М. Ю.	

Категорія 2 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2025 року                                                                м. Дніпро
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді – Петешенкової М.Ю.,
суддів – Космачевської Т. В., Макарова М.О.,
при секретарі - Травкіній В.Р.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 01 травня 2023 року у складі судді Демидової С.О.
у справі за позовом керівника Правобережної окружної прокуратури міста Дніпра в інтересах держави, в особі Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження комунальним майном шляхом виселення, - 

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2022 року керівник Правобережної окружної прокуратури міста Дніпра в інтересах держави, в особі Дніпровської міської ради звернувся до суду із вищевказаним позовом посилаючись на те, що квартира АДРЕСА_1 перебуває у власності Дніпровської міської ради, а ОСОБА_1 не має правових підстав користування нею, у тому числі проживання. 
Дніпровська міська рада як власник комунального майна, будучи обізнаною про вказані факти, належних заходів на припинення порушень, що виникли внаслідок неналежної поведінки відповідача, не вжила. 
ОСОБА_1 продовжує незаконно володіти та користуватися вказаною квартирою, що перебуває у комунальній власності, чим створює перешкоди власнику майна в реалізації своїх законних прав та інтересів.
На підставі викладеного, просив усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження Дніпровською міською радою комунальним майном – квартирою АДРЕСА_2 шляхом виселення ОСОБА_1 з вказаної квартири без надання іншого житлового приміщення.
Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 01 травня 2023 року позов керівника Правобережної окружної прокуратури міста Дніпра в інтересах держави, в особі Дніпровської міської ради задоволено.
Усунуто перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження Дніпровською міською радою комунальним майном – квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_2 (без надання іншого житлового приміщення). Вирішив питання про розподіл судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що заявлений позов є обґрунтованим та доведеним.
Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування судом норм матеріального права, просила скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволені позовних вимог.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції неповно та неправильно встановив обставини даної справи, які мають суттєве значення для правильного вирішення спору, а зроблені висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. Вказує, що суд першої інстанції не звернув уваги на тривалість її проживання в спірній квартирі, що вказує на неможливість її виселення з цього житлового приміщення без надання іншого житлового приміщення, адже вона немає іншого житла, а тому суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про задоволення позову.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 17 жовтня 2023 року року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 травня 2023 року залишено без змін.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Постановою Верховного Суду від 27 серпня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 жовтня 2023 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до апеляційного суду.
Постанова Верховного Суду мотивована наявністю підстав для скасування судового рішення, оскільки суди попередніх інстанцій не встановили фактичні обставини, що мають значення для справи, належним чином не перевірили доводи сторін, не встановили, чи є у відповідача інше житло, а тому дійшли передчасного висновку про задоволення позову.
Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступного. 
Судом встановлено, що відповідно до наказу Управління житлово-комунального господарства Дніпропетровської обласної державної адміністрації від 07 грудня 1999 року №88 з метою створення сприятливих умов для належного використання та експлуатації житлового фонду, який передається до сфери управління Дніпропетровської обласної державної адміністрації з Дніпропетровського державного підприємства по перевезенням вантажів та пасажирів Дніпропетровської залізниці згідно з його бажанням (лист від 12 листопада 1999 року № 1028/ДНГС) за Державним житлово-комунальним підприємством «Південне» (далі – ДЖКП «Південне») закріплено житловий фонд, який включено до складу майнового комплексу ДЖКП «Південне» та зараховано в установленому порядку на його баланс).
01 квітня 2000 року між ЖКП «Південне» і ВАТ «Укртелеком» був укладений договір оренди нежилого приміщення та забезпечення комунальними послугами № 1/411, за умовами якого ЖКП «Південне» передало ВАТ «Укртелеком» в строкове володіння та користування (без права викупу) нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 43,20 кв. м, для використання його під трансформаторну підстанцію, строком до 01 квітня 2001 року.
Згідно з пунктом 5.2 вказаного договору за умови виконання орендатором платіжних зобов`язань за договором у повному обсязі, а також за відсутності заяви однієї із сторін про припинення чи зміну умов договору оренди протягом одного місяця після спливу строку дії договору він автоматично пролонгується на той же строк і на тих же умовах.
ЖКП «Південне» і ВАТ «Укртелеком» підписали акт № 1/411 прийому-передачі приміщення за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 43,20 кв. м, який є додатком до договору оренди та забезпечення комунальними послугами № 1/411.
Рішенням Дніпропетровської обласної ради від 26 червня 2001 року № 422-16/ХХІІІ надано згоду на прийняття до спільної власності територіальних громад області житлового фонду та об`єктів соціальної інфраструктури, необхідних для його обслуговування, які згідно з розпорядженнями облдержадміністрації та наказами начальника управління житлово-комунального господарства облдержадміністрації були прийняті в 1998–2000 роках на баланс ОЖКП «Південне» та житлово-комунального об`єднання управління житлово-комунального господарства облдержадміністрації від підприємств м. Дніпропетровська, зокрема підприємства «Придніпровська залізниця» (додаток 2).
Згідно з переліком житлових будинків, які передаються управлінням Дніпровської залізниці до спільної власності територіальних громад області на баланс ОЖКП «Південне» (додаток 2 до рішення № 422-16/ХХІІІ), будинок за адресою: АДРЕСА_4 ) був серед переданих житлових будинків.
Зі свідоцтва про право власності, виданого виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради 19 грудня 2001 року на підставі рішення Дніпропетровської обласної ради від 26 червня 2001 року № 422-16/ХХІІІ, відомо, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_4 ) належить територіальній громаді Дніпропетровської області в особі Дніпропетровської обласної ради на праві спільної територіальної власності.
Згідно з рішенням Дніпропетровської міської ради від 26 лютого 2003 року № 35/7 прийнято у комунальну власність територіальної громади міста Дніпропетровська майно спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, що перебуває на балансі обласних житлово-комунальних підприємств «Південне», «Центральний», «Лівобережжя», «Аеродром», житлово-комунальної контори м. Дніпропетровська, розташоване на території міста, яке забезпечує колективні потреби виключно його територіальної громади.
Розпорядженням голови обласної ради від 10 вересня 2003 року № 171-р цілісний майновий комплекс ОЖКП «Південне», що належить до спільної власності територіальних громад області, передано у власність територіальної громади міста Дніпропетровська, що також підтверджується актом від 10 вересня 2003 року.
На підставі наказу Комітету комунальної власності Дніпропетровської міської ради від 17 лютого 2004 року № 14-кв найменування ОЖКП «Південне» змінено на комунальне житлово-експлуатаційне підприємство «Південне» Дніпропетровської міської ради.
Рішенням Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 22 квітня 2004 року № 277 «Про поетапну передачу житлових будинків з балансу обласних житлово-комунальних підприємств «Південне», «Центральний» та «Лівобережжя» на баланс комунальних житлово-експлуатаційних підприємств», житловий будинок за адресою: АДРЕСА_4 ) передано на баланс комунального житлово-експлуатаційного підприємства Жовтневого району, що також підтверджується додатком 1 до цього рішення – «Перелік будинків, які передались з балансу ОЖКП «Південне» на баланс комунального житлово-експлуатаційного підприємства Жовтневого району» та рішенням Виконавчого комітету Дніпровської міської ради від 18 листопада 2004 року № 3179 «Про внесення змін до рішень виконкому міської ради від 22 квітня 2004 року № 277, від 16 лютого 2004 року №330, від 20 травня 2004 року № 1435 щодо передачі житлових будинків».
Рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 18 листопада 2004 року № 3179 визнано такими, що втратили чинність пункти 1.1.–1.5, 2.1.–2.4., 3.1.–3.4. рішення виконкому міської ради від 22 січня 2004 року № 277. Крім того, житлові будинки загальною площею 132 096,15 кв. м (у тому числі житловий будинок розташований за адресою: АДРЕСА_4 ), що перебувають на балансі КЖЕП «Південне» було вирішено передати на баланс КЖЕП Жовтневого району.
05 червня 2012 року ОСОБА_1 звернулась до ПАТ «Укртелеком» із заявою про надання їй дозволу на проживання в орендованому приміщенні – квартирі АДРЕСА_5 ).
Згідно з витягом з постанови профспілкового комітету Дніпровської філії ВАТ «Укртелеком» від 31 липня 2012 року № П-7-7 з метою соціального захисту працівників товариства та у зв`язку з тяжким матеріальним становищем вирішено клопотати перед керівництвом Дніпропетровської філії ПАТ «Укртелеком» про надання можливості помічнику директора ОСОБА_1 на проживання в орендованому приміщенні за адресою: АДРЕСА_6 
Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 18 січня 2017 року у справі № 202/8098/16-ц встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_2 з серпня 2012 року до січня 2017 року.
Зазначене рішення не оскаржувалось та набрало законної сили 31 січня 2017 року.
Рішенням Жовтневого суду м. Дніпропетровська від 31 березня 2017 року у справі №201/2661/17 визнано за ОСОБА_1 право користування квартирою АДРЕСА_2 .
Після набрання законної сили вказаним рішенням ОСОБА_1 13 травня 2017 року знялася з реєстрації за попереднім місцем проживання за адресою: АДРЕСА_7 .
13 травня 2017 року місце проживання ОСОБА_1 зареєстроване у квартирі АДРЕСА_2 на підставі рішення Жовтневого суду м. Дніпропетровська від 31 березня 2017 року № 201/2661/17, що також підтверджується витягом з Єдиного державного демографічного реєстру від 11 вересня 2023 року № 221387.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 05 грудня 2018 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 07 серпня 2020 року, у справі № 201/2661/17 апеляційну скаргу першого заступника прокурора Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради задоволено. Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 31 березня 2017 року скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання права користування житловим приміщенням відмовлено.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 27 січня 2021 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Дніпровського апеляційного суду від 05 грудня 2018 року, відмовлено, постанову Дніпровського апеляційного суду від 05 грудня 2018 року залишено в силі.
Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 грудня 2019 року у справі № 201/10661/19 позов Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа – Комунальне підприємство «Жилсервіс-2» Дніпровської міської ради, про виселення задоволено, виселено ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_2 .
Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 жовтня 2020 року задоволено заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення, вказане заочне рішення скасовано та призначено справу до розгляду.
Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 січня 2021 року позов залишено без розгляду.
Право власності на спірне приміщення у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно не зареєстроване.
Згідно з листом Дніпровської міської ради від 19 серпня 2021 року № 7/11-2172, з 24 липня 2013 року виконавчі органи міської ради та з 21 грудня 2016 року Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради ордера на житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_6 не оформлювали і не видавали; рішення щодо надання житлового приміщення за цією адресою виконавчий комітет міської ради не приймав; згідно з інформацією з реєстру територіальної громади та за даними картотеки з питань реєстрації осіб, за адресою: АДРЕСА_6 з 13 травня 2017 року дотепер зареєстрована ОСОБА_1 на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 31 березня 2017 року у справі № 201/2661/17.
Згідно з листом Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради від 13 жовтня 2021 року № 3112-4735, зокрема за архівними даними приватизаційних справ, немає інформації щодо передачі у власність громадянам шляхом приватизації квартири АДРЕСА_2 ; будинок за вказаною адресою прийнятий до комунальної власності згідно з рішенням виконавчого комітету міської ради від 22 січня 2004 року № 277.
Вказаний житловий будинок перебуває на балансі КП «Жилсервіс-14» ДМР.
Також встановлено, що Дніпропетровська міська рада зверталась з листом від 13 вересня 2005 року № 3/3454 до Жовтневої районної у місті ради, в якому, зокрема, йшлося про те, що при переведенні зазначеного будинку до комунальної власності територіальної громади міста з`ясувалось, що приміщення, яке орендує ВАТ «Укртелеком», має статус житлового. 3 метою приведення у відповідність договорів оренди необхідно провести РТК обстеження приміщення для встановлення відповідності санітарним і технічним вимогам.
У вказаному приміщенні з дня здачі будинку в експлуатацію встановлено обладнання міських радіотрансляційних мереж; це приміщення визнане районною технічною комісією непридатним для проживання, згідно з актом обстеження житлового будинку (житлового приміщення) з метою встановлення його відповідності санітарним та технічним вимогам і визнання житлового будинку (приміщення) непридатним для проживання, затвердженим рішенням виконавчого комітету Жовтневої районної ради у місті Дніпропетровську від 21 жовтня 2005 року № 633.
Між ОСОБА_1 і КВЖ РЕП Жовтневого району укладено договір № 2/52 про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій від 17 листопада 2017 року, предметом якого є забезпечення виконавцем надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій у будинку АДРЕСА_4 , а споживачем своєчасної оплати цих послуг за встановленим тарифом у строки та на умовах, передбачених договором.
Кожному гарантується недоторканність житла (стаття 30 Конституції України).
У частині 4 статті 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Відповідно до частини 1 статті 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.
У частині 3 статті 116 ЖК України передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.
Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи.
У статті 8 Конвенції закріплено право кожного на повагу до його приватного і сімейного життя, житла і до таємниці кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права інакше, ніж згідно із законом і коли це необхідно в демократичному суспільстві в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.
Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків з конкретним місцем (рішення ЄСПЛ у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).
У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» ЄСПЛ визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» – це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме – від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).
Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням у приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.
При вирішенні справи про наявність передбачених законом підстав для виселення особи суд у кожній конкретній справі, виходячи із принципу верховенства права, повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.
Згідно з практикою ЄСПЛ втручання держави у право на житло є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснюється «згідно із законом», не переслідує легітимну мету - одну чи декілька з тих, що перелічені у пункті 2 вказаної статті, - чи не розглядається як «необхідне в демократичному суспільстві».
Формулювання «згідно із законом» не лише вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах та передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України»,§ 43).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі №447/455/17 (провадження № 14-64цс20), зазначила, що питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися, зокрема, з урахуванням обставин щодо наявності чи відсутності іншого житла, а також із дослідженням питання дотримання балансу між захистом права власності позивача як власника житла та захистом права відповідача на користування житлом.
Під час перегляду справи в апеляційному порядку, судом встановлено, що ОСОБА_1 починаючи з 1985 року мала три місця реєстрації на території міста Кам`янське, за наступними адресами: АДРЕСА_8 в період з 22 жовтня 1985 року по 24 квітня 2001 року; АДРЕСА_9 в період з 24 квітня 2001 року по 07 грудня 2001 року; та по АДРЕСА_10 в період з 11 грудня 2001 року по 05 серпня 2011 року, про що свідчить надана суду інформація з Відділу формування та ведення реєстру територіальної громади міста Кам`янської міської ради (лист від 31 грудня 2024 року №10/856вих). 
Крім того, ОСОБА_1 належить на праві власності квартира АДРЕСА_11 площею 33,2 кв.м., що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 10 липня 2002 року, виданим Фондом комунальної власності м. Дніпродзержинська згідно листа КП “Кам`янське бюро технічної інвентаризації Дніпропетровської обласної ради” від 07 січня 2025 року № 1/11.
Тобто, відповідач ОСОБА_1 має житло, яким являється квартира, що належить останній на праві власності та знаходиться в Кам`янське.
Водночас доказів дійсного проживання ОСОБА_1 на території саме міста Дніпра починаючи з 2021 року, як і відомостей про здійснення нею трудової діяльності на території міста Дніпра, відповідачем суду не надано, а матеріали справи таких не містять. 
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частина 3 статті 116 ЖК Української РСР передбачає, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.
Під час розгляду справи, судом не було встановлено законності підстав для зайняття відповідачем спірного приміщення поза волею власника майна.
Виходячи з викладеного та надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності, встановивши, що місце проживання ОСОБА_1 у 2017 року було зареєстроване у спірному приміщенні на підставі рішення суду від 31 березня 2017 року №201/2661/17, яке в подальшому було скасоване судом апеляційної інстанції, приймаючи до уваги, що відповідачу не видавався ордер на вселення у вказану квартиру, наявність численних судових спорів, відповідач усвідомлювала відсутність достатніх правових підстав для постійного проживання у вказаній квартирі та наявність у останньої власного житла, яким являється квартира, що знаходиться за адресою: квартира АДРЕСА_11 , та належить останній на праві власності, отже, у розумінні статті 8 Конвенції, є її житлом, суд дійшов вірного висновку про наявність достатніх підстав для усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження Дніпровською міською радою квартирою АДРЕСА_2 , шляхом виселення ОСОБА_1 з цієї квартири без надання іншого житлового приміщення.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не звернув уваги на тривалість її проживання в спірній квартирі, що вказує на неможливість її виселення з цього житлового приміщення без надання іншого житлового приміщення, адже вона немає іншого житла, а тому суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про задоволення позову, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки ОСОБА_1 має у власності інше житло. Будь-яких інших доказів, які б спростовували факт наявності у відповідача іншого житла, матеріали справи не містять. 
Вказане узгоджується із висновками викладеними Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі №447/455/17 (провадження № 14-64цс20).
Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції не в повній мірі встановив фактичні обставин справи, суд не звернув належної уваги на тривале проживання у спірній квартирі, що є достатньою підставою для того, щоб вважати спірну квартиру її житлом у розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки судом було надано на ці доводи вичерпну відповідь, вказані доводи суперечать наявним в матеріалах справи доказам, а судом в свою чергу було в повному обсязі з`ясовано всі обставин, необхідні для вирішення спору у даній справі та буде відповідати положенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки втручання у право на повагу до житла відповідача буде відповідати Конвенції не лише тоді, коли таке втручання здійснюється не тільки згідно із законом, але й якщо для такого втручання існують легітимні цілі та воно є пропорційним у демократичному суспільстві.
Зазначене відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі №569/4373/16-ц.
Доводи апеляційної скарги про безпідставне задоволення позову, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для скаржника, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції. 
Отже, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини в справі та правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює та застосував норми права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до статті 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, пункт 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. 
Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Згідно статті 141 ЦПК України, судові витрати, у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 01 травня 2023 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошена 28 травня 2025 року
Повний текст судового рішення складено 05 червня 2025 року.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: Т.В. Космачевська

М.О. Макаров