УХВАЛА 
01 квітня 2025 року 
м. Київ
справа № 454/1266/15-ц
провадження № 61-2987ск25
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Осіяна О. М., 
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 23 квітня 2024 року та постанову Львівського апеляційного суду від 30 січня 2025 року в справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,
ВСТАНОВИВ:
У травні 2015 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», банк) звернулося до суду з позовом, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просило стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором від 22 липня 2005 року № CGH0GK00240208 в сумі 62 067,33 євро, яка станом на 06 серпня 2018 року, складається з:
15 204,38 євро - заборгованості за кредитом;
34 065,46 євро - заборгованості за відсотками за користування кредитом;
3 159,49 євро - заборгованості з комісії за користування кредитом;
9 638,49 євро - пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.
Позов обґрунтовано тим, що 22 липня 2005 року між АТ КБ «ПриватБанк» та    ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № CGH0GK00240208, згідно умов якого відповідачці надано кредит в сумі 22 500 євро на термін до 21 липня 2015 року.
В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між банком та    ОСОБА_2 22 липня 2005 року укладено договір поруки, відповідно до умов якого відповідач поручався перед кредитором за виконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань щодо повернення кредитних коштів.
Проте, ОСОБА_1 своїх зобов`язань не виконала, в зв`язку з чим виникла заборгованість, яку позивач просить стягнути в примусовому порядку.
Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 23 квітня 2024 року позов задоволено.
Стягнено солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь АТ КБ «ПриватБанк» 62 067, 33 євро , що за курсом 31.39 грн відповідно до службового розпорядження Національного банку України від 06 серпня 2018 року складає 1 948 293,49 грн, яка складається з: 15 204,38 євро - заборгованості за кредитом; 34 065,46 євро - заборгованості за відсотками за користування кредитом; 3 159,00 євро - заборгованості з комісії за користування кредитом; 9 638,49 євро - пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. Здійснено розподіл судових витрат.
Постановою Львівського апеляційного суду від 30 січня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено частково.
Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 23 квітня 2024 року скасовано, ухвалено нове судове рішення, яким позов задоволено частково.
Стягнено солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 37 419,41 євро, яка складається з:
15 204,38 євро - заборгованості за кредитом;
20 215, 03 євро - заборгованість за процентами за користування кредитом;
2 000,00 євро - пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.
В іншій частині позову відмовлено, здійснено розподіл судових витрат.
Апеляційний суд погодився із висновком суду першої інстанції щодо солідарного стягнення з відповідачів заборгованості за кредитом в розмірі 15 204,38 грн, наявність якої боржники не спростували.
Водночас, Львівський апеляційний суд вважав безпідставним стягнення місцевим судом відсотків за користування кредитом за період з 22 липня 2015 року (закінчення строку дії кредитного договору) до 06 серпня 2018 року, що суперечить висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах від 13 липня 2022 року в справі № 363/1834/17 та від 05 березня 2023 року в справі № 910/4518/16.
Також, апеляційний суд дійшов висновку, що вимоги про стягнення комісії за користування кредитом в розмірі 3 159,00 євро не підлягають задоволенню, оскільки відповідно до висновку, викладеного в постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц, така умова кредитного договору є нікчемною.
Серед іншого, керуючись частиною третьою статті 551 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), врахувавши майнове становище відповідачів, апеляційний суд зменшив розмір пені з 9 638,49 євро до 2 000,00 євро. 
У березні 2025 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 23 квітня 2024 року та постанову Львівського апеляційного суду від 30 січня 2025 року. 
У касаційній скарзі заявниця, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення, ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позовних вимог до неї відмовити.
Як на підставу касаційного оскарження посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
Касаційна скарга мотивована тим, що оскільки після закінчення строку кредитування у позикодавця відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти, тому заявлена банком вимога в частині стягнення з відповідачки заборгованості за відсотками за користування кредитом за період з 22 липня 2015 року є безпідставною та задоволенню не підлягає.
Також заявниця посилається на положення статті 258 ЦК України щодо нарахування пені.
Вважає, що Львівський апеляційний суд застосував норми права без врахування висновків про застосування норми права в подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 28 березня 2018 року в справі № 444/9519/12, від 04 липня 2018 року в справі № 310/11534/13-ц, від 31 жовтня 2018 року в справі № 202/4494/16-ц.
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
Суди встановили, що 22 липня 2005 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № CGH0GK00240208, згідно умов якого відповідачці надано кредит в сумі 22 500,00 євро на термін до 21 липня 2015 року.
Банк зобов`язання щодо видачі кредитних коштів виконав належним чином, що підтверджується ордером розпорядження від 22 липня 2005 року № 1758.
В забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором між банком та ОСОБА_2 22 липня 2007 року укладено договір поруки відповідно до якого ОСОБА_2 поручався перед кредитором за виконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань щодо повернення кредитних коштів.
ОСОБА_1 своїх зобов`язань не виконала в зв`язку з чим виникла заборгованість, яку банк просить стягнути солідарною з відповідачів
Банк просив стягнути солідарно з відповідачів заборгованість в розмірі 62 067,33 євро, яка станом на 06 серпня 2018 року, складається з: 15 204,38 євро - заборгованості за кредитом; 34 065,46 євро - заборгованості за відсотками за користування кредитом; 3 159,49 євро - заборгованості з комісії за користування кредитом; 9 638,49 євро - пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.
Апеляційний суд, скасовуючи рішення місцевого суду та задовольняючи позов, частково дійшов висновку, що з відповідачів має бути стягнута солідарно заборгованість за кредитом, заборгованість за відсотками в межах строку дії договору кредиту, при цьому, суд вважав можливим зменшити розмір пені та відмовити в задоволені позову в частині стягнення заборгованості з комісії, оскільки умови договору кредиту з цього приводу є нікчемними.
Верховний Суд погоджується з висновками апеляційного суду з огляду на таке.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність оскаржуваного судового рішення апеляційного суду у межах касаційної скарги ОСОБА_1 щодо стягнення заборгованості за відсотками та застосування статті 258 ЦК України щодо стягнення пені.
Відповідно до частина перша статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Тобто позичальник отримує від банку грошові кошти, власником яких він не був, та отримує можливість певний час правомірно не повертати надані грошові кошти. Натомість у позичальника виникає зобов`язання повернути грошові кошти у встановлений строк та сплатити визначені договором проценти за користування кредитом.
Отже, позичальник отримує «чужі» грошові кошти в борг, який зобов`язується повернути в майбутньому.
Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством. 
Зокрема, відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів установлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Такі ж правила щодо сплати процентів застосовуються до кредитних відносин у силу частини другої статті 1054 ЦК України та до відносин із комерційного кредиту - в силу частини другої статті 1057 цього Кодексу.
Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Отже, «користування кредитом» - це можливість позичальника за плату правомірно не повертати кредитору борг (кредит) протягом певного періоду часу, погодженого сторонами кредитного договору.
Велика Палата Верховного Суду в справі № 910/4518/16 наголосила, що проценти відповідно до статті 1048 ЦК України сплачуються не за сам лише факт отримання позичальником кредиту, а за «користування кредитом» (тобто за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу).
Надання кредиту наділяє позичальника благом, яке полягає в тому, що позичальник, одержавши від кредитора грошові кошти, не повинен повертати їх негайно, а отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (строку кредитування, у межах якого сторони можуть встановити періоди повернення частини суми кредиту), а кредитор, відповідно, за загальним правилом не вправі вимагати повернення боргу протягом відповідного строку (право кредитора достроково вимагати повернення всієї суми кредиту передбачає частина друга статті 1050 ЦК України). Саме за це благо - можливість правомірно не повертати кредитору борг протягом певного часу - позичальник сплачує кредитору плату, якою є проценти за договором кредиту відповідно до статті 1048 ЦК України.
Уклавши кредитний договір, сторони мають легітимні очікування щодо належного його виконання. Зокрема, позичальник розраховує, що протягом певного часу він може правомірно «користуватися кредитом», натомість кредитор розраховує, що він отримає плату (проценти за «користування кредитом») за надану позичальнику можливість не повертати всю суму кредиту одразу.
Разом з цим зі спливом строку кредитування чи пред`явленням кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту кредит позичальнику не надається, позичальник не може правомірно не повертати кошти, а тому кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку. Тобто позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до статті 1048 ЦК України.
Очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за «користування кредитом» поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними.
Зазначене благо виникає у позичальника саме внаслідок укладення кредитного договору. Невиконання зобов`язання з повернення кредиту не може бути підставою для отримання позичальником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, а отже - і для виникнення зобов`язання зі сплати процентів відповідно до статті 1048 ЦК України.
За таких обставин надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін - на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця.
Отже, припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України.
Таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018 року в справі № 444/9519/12 (пункти 53, 54) та від 04 лютого 2020 року в справі № 912/1120/16 (пункт 6.19). 
Отже, якщо позичальник прострочив виконання зобов`язання з повернення кредиту та сплати процентів за «користування кредитом», сплив строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту не може бути підставою для невиконання такого зобов`язання. Зазначене також є підставою для відповідальності позичальника за порушення грошового зобов`язання.
За наведених обставин, враховуючи обставини справи та їх регулювання відповідними нормами права, Львівський апеляційний суд, встановивши, що строк дії кредитного договору закінчився 21 липня 2015 року, підставно зменшив заявлений банком розмір заборгованості зі сплати процентів з 34 065,46 євро до 20 215,03 єро, тобто до розміру заборгованості, яка відповідає терміну дії кредитного договору. 
Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про нарахування та стягнення заборгованості за відсотками за період з 22 липня 2015 року не знайшли свого підтвердження, оскільки, навпаки апеляційний суд розглянув справу, застосувавши висновки, викладені в постановах Верховного Суду, на які посилається заявниця, при цьому, касаційна скарга не містить міркувань про контр розрахунок або неправильність (помилковість) розрахунку заборгованості зі сплати процентів станом на 21 липня 2015 року, наведеного апеляційним судом та стягнутого рішенням цього ж суду.
Довід касаційної скарги із посиланням на положення статті 258 ЦК України щодо нарахування пені Верховний Суд відхиляє за відсутності належного обґрунтування. Серед іншого, суд апеляційної інстанції, маючи дискреційні повноваження, підставно застосував частину третю статті 551 ЦК України, та врахувавши матеріальне становище відповідачів, зменшив розмір пені з 9 638,49 євро до 2 000,00 євро, що відповідає критерію розумності, виваженості і справедливості.
Посилання заявниці на висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 28 березня 2018 року в справі № 444/9519/12, від 04 липня 2018 року в справі № 310/11534/13-ц, від 31 жовтня 2018 року в справі № 202/4494/16-ц, є безпідставними, оскільки суд апеляційної інстанції застосував наведені висновки суду касаційної інстанції.
Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками апеляційного суду стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.
Таким чином, не заслуговують на увагу доводи заявника про те, що апеляційний суд в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду.
Касаційна скарга не містить посилання на інші підстави касаційного оскарження, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України.
Тому відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України є підстави для визнання касаційної скарги ОСОБА_1 на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 23 квітня 2024 року та постанову Львівського апеляційного суду від 30 січня 2025 року необґрунтованою та відмови у відкритті касаційного провадження, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїх постановах висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.
Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 23 квітня 2024 року та постанову Львівського апеляційного суду від 30 січня 2025 року в справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявниці.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді                                                                                      Н. Ю. Сакара      
                                                                                                                  О. В. Білоконь 
                                                                                                                  О. М. Осіян