Справа № 438/1379/24                                Головуючий у 1 інстанції: Дудар О.В. 
Провадження № 22-ц/811/3411/24                        Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

26 травня 2025 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
Головуючої судді: Мікуш Ю.Р.,
суддів: Приколоти Т.І.,Савуляка Р.В.,
секретар Іванова О.О.
без участі сторін

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в м. Львові цивільну справу №438/1379/24 за апеляційною скаргою Головного управління Національної поліції у Львівській області на рішення Бориславського міського суду Львівської області від 04 жовтня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Львівській області та Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області про відшкодування моральної шкоди,-

в с т а н о в и в :

06 серпня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Головного управління Національної поліції у Львівській області та Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області про відшкодування моральної шкоди, в якому просить стягнути з Держави Україна через Головне управління Державної казначейської служби України у Львівській області за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь 10000,00 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилається на те, що у зв?язку з незаконним складенням відносно нього протоколів про адміністративні правопорушення та проведенням подальшого судового провадження, йому було заподіяно моральні страждання, які полягали у переживаннях щодо приниження його честі та гідності, безпідставною тривалою затримкою. 
Стверджує, що за час судового розгляду справи відносно нього, він постійно знаходився у стресовій ситуації, внаслідок необґрунтованих звинувачень та тривалого судового процесу, внаслідок чого погіршився стан його психологічного здоров`я. Позивач був вимушений доводити свою невинуватість, виправдовувати себе перед судом та, перебуваючи у процесуальному статусі «особи, що притягується до адміністративної відповідальності», був у постійній напрузі і пригніченому нервовому стані, що постійно завдавало йому моральних та душевних страждань, матеріальної шкоди та невпевненості у завтрашньому дні. Такі незаконні дії принизили його честь та гідність. Внаслідок незаконного притягнення його до адміністративної відповідальності, що відбулося у результаті незаконних дій інспектора відділення поліції № 1 Дрогобицького РВП ГУНП у Львівській області, що виразилося у винесенні відносно позивача протоколів про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративних правопорушень, передбачених частиною 5 статті 122 КУпАП та частиною 1 статті 122-2 КУпАП, які скасовані постановою Бориславського районного суду Львівської області від 12 червня 2024 року у справі № 438/617/24, позивачу була заподіяна моральна шкода, яка, на думку позивача, становить 10000,00 грн.
Рішенням Бориславського міського суду Львівської області від 04 жовтня 2024 року позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Львівській області та Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області про відшкодування моральної шкоди - задоволено частково.
Стягнуто з Держави Україна, за рахунок коштів Державного бюджету України, на користь ОСОБА_1 3000 грн, у рахунок відшкодування моральної шкоди.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Рішення суду оскаржило Головне управління Національної поліції у Львівській області.
Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду є незаконним, необгрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Позивачем не доведено факту завдання йому моральної шкоди діями інспектора поліції при складанні відносно нього протоколу про притягнення до адміністративної відповідальності, а також наявності вини Головного управління Національної поліції у Львівській області. Працівником поліції не було завдано позивачу ні матеріальної, ні моральної шкоди, оскільки рішень щодо позивача він не приймав. Жодних наслідків щодо позивача у зв`язку зі складенням протоколу не відбулося. Позивачем не представлено жодних доказів в підтвердження факту задання йому моральної школи, експертиза з цього приводу не проводилась. Просить рішення Бориславського міського суду Львівської області від 04 жовтня 2024 року скасувати в частині задоволених позовних вимог та прийняти постанову, якою в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити повністю.
18 листопада 2024 року від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги у зв`язку з безпідставністю її доводів.
       Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи..
               Враховуючи те, що ціна позову у даній справі менша ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, апеляційна скарга підлягає розгляду без повідомлення учасників справи.
       Згідно з ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
       У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється (ч.2 ст.247 ЦПК України).
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обгрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.
       Згідно з ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
       Судом встановлені такі обставини.
       20 березня 2024 року працівниками патрульної поліції складено протокол про адміністративне правопорушення серії ААБ № 099494, в якому вказано, що 20 березня 2024 року о 13:05 на автодорозі Т 1402 водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом марки «Ягуар ХЕ» без д.н.з. та не виконав вимогу поліцейського про зупинку транспортного засобу, яку поліцейський здійснив шляхом увімкнення проблискового маячка синього та червоного кольору та увімкнення спеціального звукового сигналу, чим порушив вимоги пунктів 2.4, 8.9 б ПДР України, за що відповідальність передбачена частиною 1 статті 122-2 КУпАП.
       Також за протоколом про адміністративне правопорушення від 20 березня 2024 року серії ААД № 752212 20 березня 2024 року о 13:05 на автодорозі Т 1402 + 15 км, водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом марки «Ягуар ХЕ» без д.н.з. та не виконав вимогу дорожнього знаку п.3.25 «Обгін заборонено», чим спричинив створення аварійної обстановки, а саме примусив водія транспортного засобу, який рухався зустрічною смугою руху, різко змінити швидкість, напрямок руху, чим порушив пункти 8.4 в, 2.3 д, за що відповідальність передбачена частиною1 статті 122 КУпАП.
       Постановою Бориславського міського суду Львівської області від 29 березня 2024 року вказані справи об`єднані в одне провадження (справа № 438/617/24 (провадження № 3/438/346/2024)).
       Постановою Бориславського міського суду Львівської області від 12 червня 2024 року провадження у справі про притягнення до відповідальності ОСОБА_1 за вчинення адміністративних правопорушень, передбачених частиною 1 статті 122-2 та частиною 5 статті 122 КУпАП закрито за відсутністю в и?ого діях подіі? і складу адміністративного правопорушення.
       Постанова мотивована тим, що до протоколів складених відносно ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів, які підтверджують факти правопорушень, відтак вина ОСОБА_1 у їх вчиненні не доведена.
       Звертаючись з цим позовом, позивач стверджував, що внаслідок незаконного притягнення його до адміністартивної відповідальності , що вібулось в результаті незаконних дій інспектора відділення поліції №1 Дрогобицького РВП ГУНП у Львівській області , що виразилося у винесенні відносно позивача протоколів про притягнення ОСОБА_1 до адміністартивної відповідальності за вчинення адімінстартивних правопорушень, передбачених ч.5 ст.122 КУпАП та ч.1 ст.122-2 КУпАП, які були скасовані постановою Бориславського районного суду Львівськлої облдасті від 12 червня 2024 року у справі № 438/617/24 позивачу була заподіяна моральна шкода, яка полягала у тому що за час розгляду справи він знаходився у стресовій ситуації, був вимушений доводити свою невинуватість , тривалий час перебував у статусі «особи, що притягається до адміністративної відповідальності» у постійній напрузі і пригніченому стані. Зазначені обставини завдавали йому моральних та душевних страждань, невпевненості в завтрашньому дні . Такі незаконні дії принизили його честь та гідність. 
       Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що  закриваючи провадження у  адміністративній справі, судовим рішенням встановлено факт протиправності дій посадової особи патрульної поліції, яка ініціювала та здійснювала вказані вище провадження щодо притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, що безумовно свідчить про наявність у нього душевних страждань внаслідок таких дій посадової особи державного органу, тобто наявність моральної шкоди, і є підставою для її відшкодування державою.
       Суд дійшов висновку, що сам по собі факт неправомірного притягнення до адміністративної відповідальності в розумінні норм статті 1174 ЦК України є підставою для відшкодування заподіяної шкоди та свідчить про безумовні душевні страждання та моральні переживання фізичної особи внаслідок таких дій посадової особи державного органу.
       Апеляційний суд не погоджується з такими висновками суду.
       Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
       Відповідно до частин першої та другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
       Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
       Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
       Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості відповідальності за шкоду, завдану органами державної влади чи місцевого самоврядування та їх посадовими особами, які є відмінними від загальних підстав деліктної відповідальності.
       Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (частина перша статті 1173 ЦК України).
       Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (частина перша статті 1174 ЦК України).
       Наведеними правовими нормами передбачено, що для покладення відповідальності за дії посадових осіб та органів державної влади чи місцевого самоврядування наявність їх вини не є обов`язковою. Проте цими приписами встановлена обов`язковість інших трьох елементів складу цивільного правопорушення, встановлення яких є необхідним для покладення відповідальності за завдану шкоду на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.
         У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 вказано, що застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.
       Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 червня 2019 року у справі № 638/3490/18 сформулювала правовий висновок, що складання протоколу про адміністративне правопорушення є процесуальною дією суб`єкта владних повноважень, яка спрямована на фіксацію адміністративного правопорушення та відповідно до статті 251 КУпАП є предметом оцінки суду як доказу вчинення такого правопорушення при розгляді справи про притягнення особи до адміністративної відповідальності. Протокол не є рішенням суб`єкта владних повноважень.
       У постанові Верховного  Суду від 22 червня 2023 року у справі № 752/5417/19, сформульований висновок , про те, що факт складання поліцейським протоколу не вказує на фактичну вину особи в ДТП. Протокол є носієм доказової інформації, яка в подальшому може бути використана органом, який здійснює розгляд справи про адміністративне правопорушення з метою прийняття рішення щодо наявності або відсутності складу адміністративного правопорушення в діях особи. Протокол фіксує обставини та факти виявлених порушень законодавства та не є рішенням, що створює правові наслідки і не змінює стан суб`єктивних прав особи, оскільки таким рішенням є постанова, яка приймається на підставі протоколу.
       Узагальнюючи висновки у питанні визначення правової природи протоколу про адміністративне правопорушення та функції патрульних поліцейських під час його складання, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 січня 2025 року у справі № 335/6977/22 виходила з того, що на уповноважену особу підрозділу поліції під час оформлення матеріалів ДТП покладено обов`язок зафіксувати всі обставини її скоєння з визначенням особи, яка за встановленими обставинами та з високим ступенем вірогідності вчинила адміністративне правопорушення, скласти стосовно такої особи протокол про адміністративне правопорушення та надіслати його до суду.
       Аналіз зазначеного свідчить, що складення протоколу про адміністративне правопорушення не є притягненням особи до адміністративної відповідальності, а лише фіксує обставини правопорушення та є одним із доказів, які суд оцінює в сукупності з іншими доказами. 
       Як наголошено у пунктах 40-42 цієї постанови, протиправність дій чи бездіяльності посадової особи або органу є одним з обов`язкових елементів, встановлення якого створює сукупність підстав для виникнення обов`язку з відшкодування шкоди, завданої рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, оскільки за змістом статей 1173, 1174 ЦК України підлягає відшкодуванню шкода, завдана не будь-якими, а саме незаконними рішеннями,дією чи бездіяльністю органу державної влади чи його посадової особи.
       Під протиправністю потрібно розуміти безпосередню суперечність (невідповідність) рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта.
       Разом з тим у постанові Бориславського міського суду Львівської області від 12 червня 2024 року у справі 438/617/24 , суд не встановив неправомірності дій працівників поліції. Підставою для закриття провадження у справі стала недоведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративних правопорушень.
         У п.71 ,75,76 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2025 року у справі №335/6977/22 вказано, що вирішуючи спір у справі про відшкодування моральної шкоди,завданої незаконним притягненням до адміністративної відповідальності, суд загальної юрисдикції може встановити наявність у діях працівників патрульної поліції під час складення протоколу про адміністративне правопорушення ознак очевидної протиправності, таких як: відсутність повноважень у працівника патрульної поліції на складання протоколу про адміністративне правопорушення, складання працівниками патрульної поліції протоколу про адміністративне правопорушення стосовно особи, яка не була учасником ДТП, тощо. Отже, очевидний характер протиправності дій (бездіяльності, рішень) працівників патрульної поліції під час складання протоколу про адміністративне правопорушення може бути встановлений судом загальної юрисдикції, зокрема й тоді, коли такі дії (бездіяльність, рішення) явно суперечать вимогам закону та порушують права, свободи або інтереси осіб, які звернулися до суду.
       Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що у разі відповідності протоколу про адміністративне правопорушення вимогам закону та вчинення працівниками патрульної поліції під час складання протоколу усіх дій згідно із законом та в межах їхніх повноважень та за відсутності ознак свавільності таких дій, закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення за відсутністю складу правопорушення не є фактом, який сам по собі підтверджує протиправність дій патрульних поліцейських щодо складання такого протоколу.
       При невстановленні під час розгляду справи про адміністративне правопорушення невідповідності дій (бездіяльності) працівників патрульної поліції щодо складання протоколу, які мали наслідком закриття справи про адміністративне правопорушення, дії патрульного поліцейського щодо складення протоколу про адміністративне правопорушення у разі подальшого закриття справи у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення можуть бути підставою для відшкодування шкоди державою лише у тому випадку, якщо закриття справи у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення відбулося через очевидну невідповідність протоколу вимогам закону або внаслідок інших протиправних дій працівників патрульної поліції під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення, або які мають ознаки свавільності.
       Як вбачається з матеріалів справи, чого не заперечує позивач, автомобіль, яким він керував був без державних номерних знаків, а тому дії поліцейських щодо його зупинки були законними. 
       Відповідно до п.7 Постанови КМУ «Про затвердження Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів» (в редакції чинній на час виникнення спірних відносин) власники транспортних засобів та особи, що експлуатують такі засоби на законних підставах, або їх представники (далі - власники) зобов`язані зареєструвати (перереєструвати) транспортні засоби протягом десяти діб після придбання (одержання) або митного оформлення, або тимчасового ввезення на територію України, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Строк державної реєстрації продовжується у разі введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях. У разі припинення або скасування воєнного стану на всій території України або в окремих її місцевостях власники зобов`язані зареєструвати (перереєструвати) транспортні засоби протягом дев`яноста днів.
       Експлуатація транспортних засобів, що не зареєстровані (не перереєстровані) в уповноважених органах МВС та без номерних знаків, що відповідають вимогам, установленим МВС, а також ідентифікаційні номери складових частин яких не відповідають записам у реєстраційних документах або знищені чи підроблені, забороняється.
       Транспортні засоби, тимчасово ввезені на митну територію України для особистого користування більш як на 30 діб, підлягають державній реєстрації в сервісних центрах МВС на строк, визначений відповідним митним органом. Тимчасово ввезені транспортні засоби не можуть бути розкомплектовані на запасні частини, передані у володіння, користування або розпорядження іншим особам.
       Посилаючись на неправомірність дій працівників поліції, позивач не врахував, що він як власник автомобіля має право не реєструвати транспортний засіб протягом воєнного стану, однак експлуатація такого транспортного засобу заборонена, тому вимога поліцейського про зупинку транспортного засобу була законною.
       Твердження позивача про те, що він не побачив автомобіля з увімкненими проблисковими маячками та не чув сирени не спростовують обов`язку водія передбаченого правилами дорожнього руху на вимогу поліцейського зупинитися. 
       Суд першої інстанції, розглядаючи цей спір не врахував зазначені обставини та не надав їм належної оцінки. 
       Також є помилковим висновок суду про те, що сам по собі факт неправомірного притягнення до адміністративної відповідальності в розумінні норм статті 1174 ЦК України є підставою для відшкодування заподіяної шкоди та свідчить про безумовні душевні страждання та моральні переживання фізичної особи внаслідок таких дій посадової особи державного органу.
       Наявність моральної шкоди є одним з обов`язкових елементів, який у сукупності з іншими двома створює підстави для покладення на державу відповідальності у вигляді відшкодування особі шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади.
       Під час розгляду справ про відшкодування моральної шкоди суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та на яких міркуваннях він у цьому базується, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
       Разом з тим позивач не надав суду жодних доказів, які підтверджують факт заподіяння йому моральної шкоди.
       Відповідно до ст.76 -77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
       Ці дані встановлюються такими засобами:
1) письмовими, речовими і електронними доказами;
2) висновками експертів;
3) показаннями свідків.
       Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
       Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
       Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що доводи апеляційної скарги дають підстави для скасування рішення суду з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.
       Відповідно до п.п.3,4 ч.1 ст.376 ЦПК України Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є : невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
       Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
       Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п. 2; 376 ч.1 п.п.3,4; 383; 384; 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-
у х в а л и в:

       Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у Львівській області задовольнити.
       Рішення Бориславського міського суду Львівської області від 04 жовтня 2024 року скасувати. 
       Ухвалити нове рішення.
       Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову до Головного управління Національної поліції у Львівській області та Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області про відшкодування моральної шкоди.
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.
       Повний текст постанови складений 26 травня 2025 року. 

Головуюча суддя                                                                 Ю.Р. Мікуш

Судді:                                                                         Т.І. Приколота 

                                                                               Р.В. Савуляк