ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 квітня 2025 р. 	Справа № 520/1366/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Мінаєвої О.М.,
Суддів: Калиновського В.А. ,  Спаскіна О.А. ,

          розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 27.02.2025, головуючий суддя І інстанції: Сліденко А.В., м. Харків, повний текст складено 27.02.25  у справі №520/1366/25
за позовом     ОСОБА_1  
до         Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області ,         Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області                           
про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, в якій просив суд: 
- скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про відмову в перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_1 о/р НОМЕР_1 від 02.01.2025 року за № 101/03-16; 
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області здійснити перерахунок довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_1  відповідно довідки Господарського суду Харківської області від 24.12.2024 №118 в розмірі 60 відсотків, виходячи з розміру суддівської винагороди 193035,00 грн. з 1 січня 2024 року;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області здійснити виплату перерахованого довічного грошового утримання судді у відставці з 1 січня 2024 року та з урахуванням раніше виплачених сум.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 27.02.2025 року позов задоволено частково. 
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області о/р № НОМЕР_1 від 02.01.2025 року щодо відмови ОСОБА_1 у перерахунку щомісячного довічного грошового утримання на підставі довідки Господарського суду Харківської області №118 від 24.12.2024р.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області здійснити з 28.03.2024р. перерахунок ОСОБА_1  щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці на підставі довідки Господарського суду Харківської області №118 від 24.12.2024р.
          Позов у решті вимог залишено без задоволення.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на користь ОСОБА_1  витрати по оплаті судового збору у сумі 605,60 грн. (шістсот п`ять гривень 60 копійок).
Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області,                                не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подало апеляційну скаргу, в якій просило суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 27.02.2025 року у справі №520/1366/25 в частині задоволених позовних вимог, за адміністративним позовом ОСОБА_1 та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в цій частині. 
В обґрунтування вимог скарги посилається на те, що правовою підставою для перерахунку раніше призначеного щомісячного  довічного грошового утримання судді у відставці є факт зміни грошового утримання судді, яким працює на відповідній посаді. Посилається на приписи ч.3 ст.135 Закону №1402-VIII, ст.7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2021 рік".  Крім того, посилається на лист Пенсійного фонду України від 06.03.2024 №5391/0/2-24/54.  Вважає, що на даний час немає підстав для проведення перерахунку щомісячного довічного грошового утримання позивача. Окрім того, наводить доводи щодо строків звернення позивача до суду із позовними вимогами. Зазначає, що позивачем по справі позовну заяву подано 20.01.2025, в якій просить, зокрема, здійснити з 01.01.2024 перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, що виходить за межі шестимісячного строку, встановленого                   ст.122 КАС України. Вважає, що наведені позивачем доводи не свідчать про пропущення ним строку звернення до суду з поважних причин та не можуть бути підставами для висновку про його поновлення. Посилається на висновки Восьмого апеляційного адміністративного суду при перегляді справи №300/3495/24 від 31.01.2025. Окрім того, вважає, що належним способом захисту права позивача є зобов`язання Головне  управління повторно розглянути заяву ОСОБА_1 щодо перерахунку пенсії, а не щодо зобов`язання Головне управління здійснити такий перерахунок пенсії. Вказує, що суд не може зобов`язати призначити пенсію, оскільки, саме на пенсійний орган покладено обов`язок обрахування стажу роботи особи та встановлення всіх  необхідних умов для призначення пенсії, зазначаючи, що таких висновків дійшов апеляційний суд у справі №300/7959/21.
Позивач не скористався правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, передбаченим ст.304 КАС України.
На підставі положень п.3 ч.1 ст.311 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, колегія суддів апеляційної інстанції, переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги у відповідності до ч.1 ст.308 КАС України, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що позивач є суддею Господарського суду Харківської області у відставці, отримує щомісячне  довічного грошового утримання судді у відставці з 28.03.2024 року та  знаходиться на обліку в Головному управління Пенсійного фонду України в Харківській області.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 27.06.2024 у справі №1366/25 було визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо не призначення щомісячного довічного грошового утримання ОСОБА_1 у розмірі 60 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді та скасувати рішення 203040019777 від 05.04.2024 про призначення пенсії. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області зарахувати до стажу роботи, який дає право на отримання щомісячного довічного грошового утримання ОСОБА_1 період роботи, вимога щодо якої була визначена законом та надавала право для призначення на посаду судді, тривалістю 3 роки, а саме роботу в податковій міліції Державної податкової адміністрації у Харківській області тривалістю 1 рік 6 місяців, роботу на посаді юриста-консультанта Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю “НИВА” тривалістю 29 днів, робота на посаді помічника Господарського суду Харківської області тривалістю 1 рік 5 місяців 1 день, а також період проходження строкової військової служби - 1 рік 6 місяців 14 днів. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області здійснити перерахунок призначеного щомісячного довічного грошового утримання ОСОБА_1 , та призначити ОСОБА_1 щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці виходячи з розміру 60 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, починаючи з 28.03.2024, з виплатою недоотриманих сум щомісячного довічного грошового утримання.
На виконання рішення суду пенсійним органом було проведено перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, виходячи з розміру 60 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. 
При цьому, при розрахунку Пенсійний фонд враховував дані довідки Господарського суду Харківської області від 27.03.2024 року №49, де розмір суддівської винагороди був обчислений без урахування приписів абз.4 ст.7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2024 рік" із застосуванням показника прожиткового мінімуму для працездатної особи 2102,00 грн.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 19.11.2024 у справі №520/1366/25 було визнано протиправними дії Господарського суду Харківської області щодо відмови у видачі довідки про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_1 із застосуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2024 в сумі 3028,00 грн. Зобов`язано Господарський суд Харківської області видати ОСОБА_1 довідку про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці станом на                       27 березня 2024 року, виходячи з базового посадового окладу судді місцевого суду, визначеного на підставі частини другої ст. 130 Конституції України, ч.3 ст.135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та абзацу 4 статті 7 Закону України "Про державний бюджет України на 2024 рік", що складає 3028,00 грн.
Позивач ініціював процедуру перерахунку довічного грошового утримання на підставі довідки про суддівську винагороду судді Господарського суду Харківської області станом на 01.01.2024, виданою на виконання рішення суду від 19.11.2024 у справі №520/24786/24 (від 24.12.2024 №118) на суму - 193.035,00 грн. (оклад за посадою - 113 550,00 грн.; доплата за вислугу років - 79 485,00 грн.), звернувшись до відповідача разом із зверненням про перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці. 
За принципом екстериторіальності, рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області о/р № НОМЕР_1 від 02.01.2025 року було відмовлено позивачу у перерахунку щомісячного довічного грошового утримання на підставі довідки Господарського суду Харківської області №118 від 24.12.2024, в обґрунтування якого пенсійним органом зазначено, що в наданій довідці розмір посадового окладу визначено виходячи із прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі - 3028,00 грн. При цьому, Законом України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» установлено, що прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, становить 2102,00 грн. З 27.12.2023 підлягає перерахунку щомісячне довічне грошове утримання судців у відставці Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Вищого господарського суду України, Вищого адміністративного суду України, яким призначено щомісячне довічне грошове утримання відповідно до положень Закону України від 07.07.2010 №2453-VI "Про судоустрій і статус суддів". Перерахунок щомісячного довічного грошового утримання суддям у від ставці здійснюється виходячи з розміру суддівської винагороди, що обчислюється з базового розміру посадового окладу судді вищого спеціалізованого суду. Таким чином, за висновком Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області підстав для перерахунку позивачу, призначеного щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у межах спірних відносин,               не має.
Позивач, вважаючи, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про відмову в перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_1 о/р НОМЕР_1 від 02.01.2025 року за №101/03-16 є протиправним, а відтак у зв`язку з цим необхідним є і задоволення його вимог зобов`язального характеру, звернувся до суду першої інстанції з позовною заявою. 
Приймаючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що оспорюване рішення  Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області о/р № НОМЕР_1 від 02.01.2025 щодо відмови позивачу у перерахунку щомісячного довічного грошового утримання на підставі довідки Господарського суду Харківської області №118 від 24.12.2024 є протиправним, а відтак підлягає скасуванню. Окрім того, суд першої інстанції вважав за необхідне зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області здійснити з 28.03.2024 перерахунок позивачу щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці на підставі довідки Господарського суду Харківської області №118 від 24.12.2024.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених ст.308 КАС України, колегія суддів виходить з наступного.
Частиною 2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.
Частиною першою статті 126 Конституції України визначено, що незалежність і недоторканість суддів гарантується Конституцією і законами України. Підставою для звільнення судді є, зокрема, подання заяви про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням.
Згідно зі ст.130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.
Організація судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд визначені Законом України від 02.06.2016 №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі по тексту - №1402-VIII).
У преамбулі Закону №1402-VIII зазначено, що цей Закон визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд.
Частиною 1 статті 4 Закону №1402-VIII встановлено, що судоустрій і статус суддів в Україні визначаються Конституцією України та законом.
Частиною 1 статті 135 Закону №1402-VIII визначено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до частини 2 статті 135 цього Закону суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом.
Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.
При вирішенні спору суд виходить із того, що виплата суддівської винагороди регулюється статтею 130 Конституції України та статтею 135 Закону №1402-VIII. Норми інших законодавчих актів до цих правовідносин (щодо виплати суддівської винагороди) застосовуватися не можуть.
Конституційний Суд України у Рішенні від 26.03.2024 №3-р(II)/2024 в чергове наголосив, що належне матеріальне та соціальне забезпечення суддів, зокрема й право на винагороду судді, та інші конституційні гарантії їх незалежності та недоторканності поширено на всіх суддів і мають бути забезпечені державою на основі принципу єдиного статусу суддів без будь-якого зниження рівня таких гарантій.
Колегія суддів враховує, що конституційний статус судді зумовлює обов`язок держави гарантувати достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв`язку з досягненням пенсійного віку чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці - щомісячне довічне грошове утримання. Статус судді та його елементи, зокрема, матеріальне забезпечення судді після припинення його повноважень, є не особистим привілеєм, а виступає засобом забезпечення незалежності працюючих суддів і надається для гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду та очікують неупередженого правосуддя.
Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 09.11.2018 у справах №713/1064/17, № 686/24597/16-а, № 686/1938/17, № 766/7021/17, № 686/24597/16-а, від 11.12.2018 у справі №522/5168/17, від 11.02.2020 у справі №200/3958/19.
Досліджуючи поняття «щомісячне довічне грошове утримання судді», Конституційний суд України у мотивувальній частині рішення від 14.12.2011 №18-рп/2011 вказав, що це утримання є самостійною гарантією незалежності судді та складовою його правового статусу, а правова природа щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці та щомісячного грошового утримання діючого судді однакова, а самі ці поняття однорідні та взаємопов`язані, ідентичні, відрізняються лише за способом фінансування: судді у відставці виплату одержують з Пенсійного фонду України за рахунок Державного бюджету, діючі судді - виключно з Державного бюджету України. У цьому ж рішенні Конституційний суд України також вказав про неможливість звуження змісту та об`єму гарантій незалежності суддів, а відповідно, матеріального та соціального забезпечення.
У Рішенні Конституційного Суду України від 03.06.2013 № 3-рп/2013 (справа щодо змін умов виплати пенсій і щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці) констатовано, що визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Такими гарантіями є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо) та надання їм у майбутньому статусу судді у відставці. Щомісячне довічне грошове утримання судді спрямоване на забезпечення гідного його статусу життєвого рівня, оскільки суддя обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага, зокрема, обіймати будь-які інші оплачувані посади, виконувати іншу оплачувану роботу.
Згідно з частиною першою статті 135 Закону №1402-VIII, суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Частиною другою статті 135 Закону №1402-VIII визначено, що суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.
Відповідно до частин третьої, четвертої та п`ятої статті 135 Закону №1402-VIII базовий розмір посадового окладу судді становить: 1) судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 2) судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 3) судді Верховного Суду - 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.
До базового розміру посадового окладу, визначеного частиною третьою цієї статті, додатково застосовуються такі регіональні коефіцієнти: 1) 1,1 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше сто тисяч осіб; 2) 1,2 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше п`ятсот тисяч осіб; 3) 1,25 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше один мільйон осіб.
У випадку, якщо суд розміщується в декількох населених пунктах, застосовується регіональний коефіцієнт за місцезнаходженням органу, який провів державну реєстрацію такого суду.
Суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи більше 3 років - 15 відсотків, більше 5 років - 20 відсотків, більше 10 років - 30 відсотків, більше 15 років - 40 відсотків, більше 20 років - 50 відсотків, більше 25 років - 60 відсотків, більше 30 років - 70 відсотків, більше 35 років - 80 відсотків посадового окладу.
Відповідно до частини третьої статті 142 Закону №1402-VIII, щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у відставці в розмірі 50 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді.
У разі зміни розміру складових суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання (частина четверта статті 142 Закону №1402-VIII).
Після рішення Конституційного Суду України від 18.02.2020 №2-р/2020 щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці має бути співмірним із суддівською винагородою, яку отримує повноважний суддя. Закон №1402-VIII встановлює суддівську винагороду для суддів та імперативно закріплює, що суддівська винагорода регулюється лише цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами (стаття 135 Закону № 1402-VIII).
Зі змісту довідки Господарського суду Харківської області про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці від 24.12.2024 №118, яка видана позивачу станом на 01.01.2024, суддівська винагорода, яка враховується при призначенні/перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді відставці складає 193 035,00 грн., у т.ч. посадовий оклад 113 550,00 грн.; доплата за вислугу років - 79 485,00 грн. (а.с.15). 
Зі змісту оспорюваного рішення відповідача встановлено, що останній, відмовляючи позивачу у перерахунку щомісячного довічного грошового утримання на підставі довідки Господарського суду Харківської області №118 від 24.12.2024, виходив з того, що Законом України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» установлено, що прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, становить 2102,00 грн.  Окрім того, пенсійний орган вважав, що перерахунок щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці здійснюється виходячи з розміру суддівської винагороди, що обчислюється з базового розміру посадового окладу судді вищого спеціалізованого суду. Відтак, відповідач вважав, що необхідно відмовити позивачу у перерахунку щомісячного довічного грошового утримання згідно вказаної вище довідки (а.с.12). 
Надаючи правову оцінку таким судженням пенсійного органу, колегія суддів зазначає наступне. 
Статтею 7 Закону України від 09.11.2023 №3460-IX «Про Державний бюджет України на 2024 рік» встановлено з 1 січня 2024 року прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі 2920 гривень, а для основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років - 2563 гривні; дітей віком від 6 до 18 років - 3196 гривні; працездатних осіб - 3028 гривні; працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, - 2102 гривні; працездатних осіб, який застосовується для визначення посадових окладів працівників інших державних органів, оплата праці яких регулюється спеціальними законами, а також працівників податкових і митних органів - 2102 гривні; працездатних осіб, який застосовується для визначення посадового окладу прокурора окружної прокуратури, - 1600 гривень; осіб, які втратили працездатність, - 2361 гривні.
Водночас, колегія суддів враховує, що Верховний Суд у постанові від 30.11.2021 року у справі №360/503/21 сформував наступні правові висновки про те, що виплата суддівської винагороди регулюється статтею 130 Конституції України та статтею 135 Закону №1402-VIII. Норми інших законодавчих актів до цих правовідносин (щодо виплати суддівської винагороди) застосовуватися не можуть. Разом із цим розмір посадового окладу судді, який є складовим елементом суддівської винагороди, на пряму залежить від прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Верховний Суд зазначив, що Законом №966-XIV не визначено такого виду прожиткового мінімуму, як «прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді». Водночас Законом №966-XIV судді не віднесені до соціальної демографічної групи населення стосовно яких прожитковий мінімум повинен встановлюватися окремо. 
При цьому, будь-які обмеження суддівської винагороди не можуть бути застосовані іншими нормативно-правовими актами, окрім Закону України «Про судоустрій і статус суддів».
Отже, Законом №1402-VIII закріплено, що для визначення розміру суддівської винагороди до уваги може братися лише прожитковий мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року. Оскільки указана конституційна гарантія незалежності суддів не може порушуватися і змінюватися без внесення відповідних змін до закону про судоустрій, суддівська винагорода не може обчислюватися із застосуванням величини, відмінної від тієї, що визначена Законом № 1402-VIII.
Аналогічна правова позиція у подібних правовідносинах була викладена у постановах Верховного Суду від 10 листопада 2021 року, від 30 листопада 2021 року, від 22 червня 2023 року та від 12.07.2023 у справах №400/2031/21, №360/503/21, № 400/4904/21 та № 140/5481/22 відповідно.
Таким чином, заміна гарантованої Конституцією України однієї зі складових суддівської винагороди - прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року (в даному випадку прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня 2024 року - 3028,00 грн.), на іншу розрахункову величину, яка Законом              №1402-VIII не передбачена (прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді - 2102,00 грн.), є неправомірною. Тобто, в даному випадку пенсійним органом помилково було надано пріоритет у спірних відносинах приписам  абз.5 ст.7  Закону України від 09.11.2023 №3460-IX «Про Державний бюджет України на 2024 рік», а не  ч.3 ст.135 Законом №1402-VIII. 
Відтак, посилання пенсійного органу в оспорюваному рішенні на те, що згідно ст.7 Закону України від 09.11.2023 №3460-IX «Про Державний бюджет України на 2024 рік» передбачено, що у 2024 році прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу суддів становить 2102,00 грн., тобто на рівні 2020 року, є необґрунтованими.
Окрім того, посилання пенсійного органу в оспорюваному рішенні на те, що перерахунок щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці здійснюється виходячи з розміру суддівської винагороди, що обчислюється з базового розміру посадового окладу судді вищого спеціалізованого суду також є необґрунтованими та таким, що не узгоджується із наведеним вище.
Отже, з наведеного вище слідує, що позивач має право на перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці на підставі довідки Господарського суду Харківської області №118 від 24.12.2024р., що не було враховано пенсійним органом під час прийняття оспорюваного рішення.
Посилання в апеляційній скарзі на відповідні листи Верховного Суду, роз`яснення Міністерства соціальної політики є недоречним з огляду на нормативно-правове регулювання спірних відносин у даній справі. Водночас, колегія суддів зазначає, що листи міністерств, інших органів виконавчої влади не є нормативно-правовими актами, не є джерелом права відповідно до ст.7 КАС України.
Таким чином, враховуючи вищезазначене дає підстави для висновку щодо протиправності оспорюваного рішення відповідача, яким було відмовлено позивачу у перерахунку щомісячного довічного грошового утримання на підставі довідки Господарського суду Харківської області №118 від 24.12.2024р.
У рішенні від 03.06.2013 №3-рп/2013 у справі №1-2/2013 Конституційний Суд України зазначив, що будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя та права людини і громадянина на захист прав і свобод незалежним судом, оскільки призводить до обмеження можливостей реалізації цього конституційного права, а отже, суперечить ч.1 ст.55 Конституції України.
Крім того, в рішенні від 04.12.2018 №11-р/2018 у справі №1-7/2018 (4062/15) Конституційний Суд України вказав, що обов`язок держави щодо забезпечення фінансування та належних умов для функціонування судів і діяльності суддів, закріплений у ст. 130 Конституції України, є однією з конституційних гарантій незалежності суддів. Системний аналіз положень Конституції України свідчить про те, що ними встановлено обов`язок держави забезпечити належні умови праці та фінансування для суддів, а отже, сформувати та законодавчо закріпити таку систему фінансування, в тому числі розмір винагороди суддів, яка гарантуватиме їх незалежність. Така позиція Конституційного Суду України збігається з приписами Європейської хартії щодо статусу суддів від 10.07.1998, у підп.6.1 п. 6 якої зазначено, що суддям, які здійснюють суддівські функції на професійній основі, надається винагорода, рівень якої встановлюється з тим, щоб захистити їх від тиску, спрямованого на здійснення впливу на їх рішення, а ще загальніше на їх поведінку в рамках здійснення правосуддя, тим самим підриваючи їх незалежність і безсторонність. Зменшення органом законодавчої влади розміру посадового окладу судді призводить до зменшення розміру суддівської винагороди, що, у свою чергу, є посяганням на гарантію незалежності судді у виді матеріального забезпечення та передумовою впливу як на суддю, так і на судову владу в цілому.
Колегія суддів враховує правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 15 грудня 2021 року у справі №1840/2970/18, в якому суд касаційної інстанції зазначив, що одним із критеріїв оцінювання судами рішень, дій та бездіяльності суб`єктів владних повноважень є прийняття ними рішень обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії). Цей критерій відображає принцип обґрунтованості рішення або дії.
Відповідно до п. п. 1, 3 ч.2 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, серед іншого, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.
Колегія суддів вважає, що при прийнятті оспорюваного рішення відповідач (Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області)  діяв необґрунтовано, без врахування всіх обставин справи, та всупереч вимогам чинного законодавства.
Частиною 2 ст.77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
Відповідачем (Головним управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області), як суб`єктом владних повноважень, не доведено (доказано) правомірність власного рішення, що є предметом оскарження у даній справі.
Надаючи правову оцінку доводам апеляційної скарги щодо відсутності на даний час підстав   для проведення перерахунку щомісячного довічного грошового утримання позивача, колегія суддів зазначає, що такі доводи є необґрунтованими та такими, що ґрунтуються на помилковому тлумаченні норм законодавства, що регулює спірні відносини, а відтак не впливають на вирішення даної справи. 
Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 29.06.2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.
У рішенні від 31.07.2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.
При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Салах Шейх проти Нідерландів", ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Отже, обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.
Таким чином, з огляду на наведене вище, колегія суддів вважає обґрунтованими та правильними висновки суду першої інстанції про  визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області о/р № НОМЕР_1 від 02.01.2025 року щодо відмови ОСОБА_1 у перерахунку щомісячного довічного грошового утримання на підставі довідки Господарського суду Харківської області №118 від 24.12.2024р., а відтак і необхідності зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області здійснити з 28.03.2024р. перерахунок ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці на підставі довідки Господарського суду Харківської області №118 від 24.12.2024р.
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що належним способом захисту права позивача є зобов`язання Головне  управління повторно розглянути заяву ОСОБА_1 щодо перерахунку пенсії, а не щодо зобов`язання Головне управління здійснити такий перерахунок пенсії, оскільки суд не може зобов`язати призначити пенсію, враховуючи те, що саме на пенсійний орган  покладено обов`язок обрахування стажу роботи особи та встановлення всіх  необхідних умов для призначення пенсії, то враховуючи встановлені судом обставини у даній справі, а також приписи ст.245 КАС України, колегія суддів вважає такі доводи необґрунтованими. В даному випадку належним способом захисту прав позивача є зобов`язання відповідача здійснити перерахунок позивачу щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці на підставі відповідної довідки.  Окрім того, такий спосіб захисту  буде свідчити про дотримання судом гарантій того, що спір між сторонами буде остаточно вирішений і вказаний спосіб захисту порушеного права неможливо визнати втручанням у дискреційні повноваження відповідача.
З урахуванням вимог ст.308 КАС України, суд апеляційної інстанції не надає правової оцінки рішенню суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимог ОСОБА_1 . Позивачем не було подано апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції. 
Надаючи правову оцінку доводам апеляційної скарги, які стосуються строків звернення позивача до суду із позовними вимогами, а саме те, що позивачем позовну заяву було подано 20.01.2025, в якій останній просить, зокрема, здійснити з 01.01.2024 перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, що виходить за межі шестимісячного строку, встановленого ст.122 КАС України, а наведені позивачем доводи не свідчать про пропущення ним строку звернення до суду з поважних причин та не можуть бути підставами для висновку про його поновлення, колегія суддів зазначає, що такі доводи є необґрунтованими, враховуючи обставини спірних відносин у даній справі, зміст заявлених позивачем вимог, зокрема, щодо зобов`язання відповідача здійснити перерахунок довічного грошового утримання судді у відставці на підставі отриманої довідки Господарського суду Харківської області про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці від 24.12.2024 №118, дату звернення позивача до пенсійного органу із заявою про перерахунок щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці - 27.12.2024 та звернення його до суду з позовною заявою в найкоротший строк після прийняття Головним управлінням Пенсійного фонду України в                 Івано-Франківській області оспорюваного рішення від 02.01.2025 року за №101/03-16,                                  а саме  20.01.2025. Колегія вважає правильними висновки суду першої інстанції про те, що позивачем не було пропущено строку звернення до суду, передбаченого абз.1 ч.2 ст.122 КАС України.
З огляду на приписи ч.5 ст.242 КАС України, врахуванню у даній справі підлягають висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду, на які посилається суд апеляційної інстанції вище та які є релевантними до спірних відносин у даній справі.
Стосовно посилання в апеляційній скарзі на необхідність врахування судом висновків  Восьмого апеляційного адміністративного суду при перегляді справи №300/3495/24 від      31.01.2025, а також висновків суду (судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій) у справі №300/7959/21, то враховуючи вже згадану вище норму ч.5 ст.242 КАС України, такі посилання є необґрунтованими.  
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).
Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з приписами ч.1 ст.315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
У відповідності до ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Під час апеляційного провадження колегія суддів не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.
Таким чином, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції (в оскаржуваній частині) є обґрунтованим, прийнятим на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення (в оскаржуваній частині) без змін. 
Керуючись ст. ст. 311, 315, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 27.02.2025 у справі                     №520/1366/25 залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Головуючий суддя 		О.М. Мінаєва 	
Судді	   	В.А. Калиновський    О.А. Спаскін