УХВАЛА
 
23 квітня 2025 року
м. Київ
справа № 642/559/21
провадження № 51-1422 ск 25
Колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:
головуючої               ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
перевіривши касаційну скаргу прокурора ОСОБА_4 , яка брала участь у суді апеляційної інстанції, на ухвалу Полтавського апеляційного суду від 9 жовтня 2024 року стосовно ОСОБА_5 , 
установила:
У касаційній скарзі порушується питання про перегляд указаного судового рішення в  касаційному порядку.
Перевіривши подану касаційну скаргу на відповідність вимогам ст. 427 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), колегія суддів дійшла висновку, що при зверненні не було додержано п. 4 ч. 2 цієї статті.
Відповідно до законодавчих положень у касаційній скарзі має бути зазначено правове обґрунтування заявленої вимоги, адже згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування норм права і наділений повноваженнями скасувати чи змінити оспорювані рішення виключно на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 цього Кодексу. Тому в поданій скарзі належить зазначити доводи, котрі свідчать про допущення таких порушень, які є істотними і зумовлюють зміну чи скасування постановленої ухвали.
Зазначеного не було враховано при зверненні до Верховного Суду.
Як убачається зі змісту поданої скарги, у ній її авторка, посилаючись на істотні порушення вимог КПК та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції і  призначити новий розгляд у цьому суді.
Однак, звертаючись із питанням, яке стосується правил ст. 72 Кримінального кодексу України, скаржниця не вказує на необхідність погіршення становища засудженого  ОСОБА_5 . Тому вимога про скасування ухвали на підставі п. 2 ч. 1 ст. 438 КПК не узгоджується з приписами ст. 437 цього Кодексу, відповідно до яких судове рішення може бути скасовано лише у зв`язку з необхідністю застосувати закон про більш тяжке кримінальне правопорушення чи суворіше покарання або в  інший спосіб погіршити становище засудженого. До того ж у скарзі не міститься аргументів щодо необхідності здійснення касаційного провадження з огляду на  положення статей 537, 539 КПК. 
Крім того, у поданій касаційній скарзі не зазначено доводів, які би свідчили про допущення судом апеляційної інстанції під час здійснення провадження таких порушень норм процесуального права, котрі в розумінні ст. 412 КПК є істотними і  тягнуть за собою обов`язкове скасування оспорюваного рішення. Замість викладення обґрунтування позиція скаржниці переважно зводиться до тез про невідповідність ухвали статям 370, 419 вказаного Кодексу. Водночас, наполягаючи на недодержанні ч. 3 ст. 403 КПК авторка скарги не окреслює як саме в аспекті ст. 2 КПК прийняття та розгляд апеляційним судом доповнень / змін, поданих засудженим до апеляційної скарги його захисника, істотно вплинуло на суть висновків суду за наслідками перегляду вироку, котрий стороною обвинувачення не  оскаржувався і його було залишено без змін. 
Таким чином у касаційній скарзі не наведено обґрунтування заявленої вимоги, що перешкоджає відкриттю касаційного провадження.
Тому колегія суддів вважає за необхідне на підставі ч. 1 ст. 429 КПК залишити скаргу без руху й установити строк для усунення допущених недоліків, що не може перевищувати п`ятнадцяти днів з дня отримання ухвали особою, яка подала згадану скаргу.
Керуючись ч. 1 ст. 429 КПК, колегія суддів
постановила:
Касаційну скаргу прокурора ОСОБА_4 , яка брала участь у суді апеляційної інстанції, на ухвалу Полтавського апеляційного суду від 9 жовтня 2024 року стосовно ОСОБА_5  залишити без руху і встановити строк для усунення недоліків упродовж п`ятнадцяти днів з дня отримання ухвали.
У разі невиконання вимог касаційну скаргу буде повернуто особі, яка її подала.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1                                             ОСОБА_2                                         ОСОБА_3